ПОСТАНОВА
Іменем України

12 грудня 2018 року 
м.Київ
справа №814/1228/15
адміністративні провадження №№К/9901/7847/18, К/9901/7848/18
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
Головуючої судді - Желтобрюх І.Л.,
суддів: Білоуса О.В., Стрелець Т.Г.,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін касаційні скарги Державної судової адміністрації України та Міністерства фінансів України на постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 17 грудня 2015 року (судді: Середа О.Ф., Гордієнко Т.О., Князев В.С.) та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 25 травня 2016 року (судді: Запорожан Д.В., Романішин В.Л., Шляхтицький О.І.) у справі №814/122815 за позовом ОСОБА_1 до Державної судової адміністрації України, Державного казначейства України, Апеляційного суду Миколаївської області, Міністерства фінансів України, Міністерства юстиції України, про визнання протиправною бездіяльності, визнання неправомірними дій, зобов'язання вчинити певні дії,

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Апеляційного суду Миколаївської області, Державної судової адміністрації України (далі - ДСА України), Державного казначейства України, Кабінету міністрів України (далі - КМУ), Міністерства фінансів України (далі - Мінфін), в якому просила:

- визнати протиправною бездіяльність КМУ щодо виконання пункту 2 частини 13 Розділу XIII (Перехідні положення) Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 № 1697-УІІ (далі - Закон№ 1697-УІІ) в частині вирішення питання про збільшення видатків Державного бюджету України на оплату праці працівників апаратів судів та встановлення їм посадових окладів у розмірі, не меншому за передбачені статтею 144 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 № 2453-VІ (далі - Закон № 2453-VІ ), в редакції чинній з 26 жовтня 2014 року по 28 березня 2015 року;

- визнати неправомірними дій Апеляційного суду Миколаївської області щодо нарахування в період з 26 жовтня 2014 року по 28 березня 2015 року ОСОБА_1 заробітної плати виходячи з розміру посадового окладу 1218 грн. та зобовґязати  здійснити перерахунок та виплату недоплаченої заробітної плати за вказаний період у відповідності до статті 144 Закону № 2453-VІ, шляхом списання державних коштів з єдиного казначейського рахунку;

- зобов'язати Мінфін та ДСА України профінансувати та виділити Апеляційному суду Миколаївської області кошти для проведення перерахунку заробітної плати ОСОБА_1 шляхом нарахування з 26 жовтня 2014 року по 28 березня 2015 року заробітної плати з урахуванням посадового окладу державного службовця 4 категорії у розмірі 30 % від посадового окладу судді місцевого суду з коефіцієнтом 1,3 пропорційно посадовим окладам працівників апарату суду, посади яких віднесені до попередньої категорії посад державних службовців, встановленого на законодавчому рівні, а всього в розмірі 45583,12 гривень.

Постановою Миколаївського окружного адміністративного суду від 17 грудня 2015 року, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 25 травня 2016 року, позов задоволено частково: зобов'язано Мінфін та ДСА України профінансувати та виділити Апеляційному суду Миколаївської області кошти для проведення перерахунку заробітної плати ОСОБА_1, а Апеляційний суд Миколаївської області зобов'язано здійснити перерахунок та виплату недоплаченої заробітної плати позивачу. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої та апеляційної інстанцій Мінфін та ДСА України подали касаційні скарги, в яких просять скасувати такі рішення та прийняти нове, яким в задоволенні позову відмовити. В обґрунтування вимог касаційних скарг посилаються на те, що судами неповно з'ясовано та не доведено обставини, що мають значення для справи, а висновки, викладені в оскаржуваних рішеннях, не відповідають обставинам справи. Так, зокрема, судами  не враховано, що законами України про Державний бюджет України на 2014 та 2015 роки видатки на реалізацію положень абзацу другого частини першої статті 144 Закону № 2453-VІ (в редакції від 29 березня 2015 року) не передбачено, а тому правові для перерахунку та виплати заробітної плати працівникам апарату суду поза межами видатків державного бюджету на оплату праці таких працівників у розмірах інших, ніж встановлено Кабінетом Міністрів України, відсутні.

Відзиву на касаційні скарги до суду не надходило.

Так, в ході розгляду справи судами попередніх інстанцій було встановлено, що ОСОБА_1 з 01.09.2010 працює на посаді помічника судді Апеляційного суду Миколаївської області,  має 5 категорію та 9 ранг державного службовця. 

За період з 26.10.2014 по 28.03.2015 включно позивачу нараховувалася та виплачувалася заробітна плата без врахування вимог статті 144 Закону № 2453-VІ в редакції Закону №1697-VII  від 14 жовтня 2014 року.

Позивач не погодився з таким діями відповідача щодо нараховування заробітної плати звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Частково задовольняючи адміністративний позов суд першої інстанції з висновками якого погодився і суд апеляційної інстанції виходив з того, що заробітна плата позивача з 26 жовтня 2014 року повинна обчислюватися в розмірах, встановлених абзацом 2 частини першої статті 144 Закону № 2453-VІ.

Колегія суддів касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду з такими висновками судів погодитись не може, та зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст.341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги. Таким чином, перегляду в касаційному порядку підлягає лише та частина позовних вимог, які були задоволені судами попередніх інстанцій та стали підставою до звернення скаржників зі скаргами.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

26 жовтня 2014 року набрав чинності Закон № 1697-VII, яким внесено зміни до статті 144 Закону № 2453-VІ, зокрема, передбачено, що розмір посадового окладу працівника апарату суду, посада якого віднесена до шостої категорії посад державних службовців, установлюється в розмірі 30 відсотків посадового окладу судді місцевого суду, посадові оклади працівників апарату суду, посади яких віднесені до кожної наступної категорії посад державних службовців, установлюються з коефіцієнтом 1,3 пропорційно посадовим окладам працівників апарату суду, посади яких віднесені до попередньої категорії посад державних службовців.

Абзацом другим підпункту 1 і абзацом третім підпункту 2 пункту 13 розділу XIII Закону № 1697-VII Кабінет Міністрів України зобов'язано у тримісячний строк з дня, наступного за днем опублікування цього Закону, привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом та у двомісячний строк з дня, наступного за днем опублікування цього Закону, внести на розгляд Верховної Ради України пропозиції щодо приведення законодавчих актів у відповідність із цим Законом, у тому числі з метою забезпечення збільшення видатків Державного бюджету України на оплату праці працівників апаратів судів та встановлення їм посадових окладів у розмірі, не меншому за передбачені Законом № 2453-VІ.

Наведене узгоджується із положеннями частин сьомої, восьмої статті 33 Закону України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року № 3723-XII (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин; далі - Закон № 3723-XII), згідно з якими умови оплати праці державних службовців, розміри їх посадових окладів, надбавок, доплат і матеріальної допомоги визначаються Кабінетом Міністрів України. Джерелом формування фонду оплати праці державних службовців є Державний бюджет України та інші джерела, визначені для цієї мети положеннями про органи державної виконавчої влади, затвердженими указами Президента України та постановами Кабінету Міністрів України.

Аналогічні положення закріплено також частиною другою статті 8 Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин; далі - Закон № 108/95-ВР), яка передбачає, що умови та розміри оплати праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, визначаються Кабінетом Міністрів України.

Оплата праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі законодавчих та інших нормативних актів України, генеральної, галузевих, регіональних угод, колективних договорів у межах бюджетних асигнувань та інших позабюджетних доходів. Обсяги витрат на оплату праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, затверджуються одночасно з бюджетом (стаття 13 Закону № 108/95-ВР).

За правилами статті 142 Закону № 2453-VІ (у редакції до 28 березня 2015 року) фінансування всіх судів в Україні здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України. Функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності судів здійснює, зокрема, Державна судова адміністрація України. Суди загальної юрисдикції фінансуються згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими відповідно до вимог цього Закону, у межах річної суми видатків, передбачених Державним бюджетом України на поточний фінансовий рік, у порядку, встановленому Бюджетним кодексом України (стаття 143 Закону № 2453-VІ). 

З 1 січня 2015 року пунктом 9 Прикінцевих положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» від 28 грудня 2014 року № 80-VIII (далі - Закон № 80-VIII) визначено, що норми і положення, зокрема, частини першої статті   144   Закону №2453-VІ застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного та місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування, а з 13 березня 2015 року установлено, що норми і положення Закону № 2453-VІ застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування.

На час виникнення спірних відносин схема посадових окладів працівників апарату суду була закріплена постановою № 268, зокрема, Додатком 47, який залишався незмінним до 28 березня 2015 року. 

Отже, Кабінет Міністрів України покладені на нього абзацом другим підпункту 1 пункту 13 розділу XIII Закону № 1697-VII та підпунктом 2 пункту 13 Перехідних положень Закону № 192-VІІІ обов'язки щодо приведення його нормативно-правових актів у відповідність із цими законами у тримісячний строк не виконав.

Згідно з частинами першою та другою статті 23 Бюджетного кодексу України будь-які бюджетні зобов'язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України. Бюджетні призначення встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до частини першої статті 51 Бюджетного кодексу України керівники бюджетних установ утримують чисельність працівників, військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та здійснюють фактичні видатки на заробітну плату (грошове забезпечення), включаючи видатки на премії та інші види заохочень чи винагород, матеріальну допомогу, лише в межах фонду заробітної плати (грошового забезпечення), затвердженого для бюджетних установ у кошторисах.

Таким чином, оскільки з 26 жовтня 2014 року по 28 березня 2015 року Кабінетом Міністрів України зміни до постанови № 268 щодо умов оплати праці, зокрема, розмірів окладів працівників апарату суду, не внесено, а законами України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» від 16 січня 2014 року № 179-VII та «Про Державний бюджет України на 2015рік» № 80-VIII від 28 грудня 2014 року видатки на реалізацію положень абзацу другого частини першої статті   144 Закону № 2453-VІ не передбачено, відповідачі як розпорядники бюджетних коштів не мали правових підстав для перерахунку та виплати заробітної плати працівників апарату суду поза межами видатків державного бюджету на оплату праці таких працівників у розмірах інших, ніж встановлено Кабінетом Міністрів України.

Аналогічна правова позиція висловлена колегією суддів Судової палати Верховного Суду України у постановах від 12 липня 2016 року (справа № 21-1726а16), від 13 липня 2016 року (справа № 21-1488а16), від 26 липня 2017 року (справа № 21-3937а16).

Таким чином, Верховний Суд дійшов висновку про правильність обчислення та виплати заробітної плати ОСОБА_1 у спірний період та, відповідно, помилковість висновку  судів попередніх інстанцій щодо наявності підстав для задоволення позову.

Згідно з вимогами статті 349 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судові першої та (або) апеляційної інстанцій повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справу на новий розгляд.
Відповідно до частини першої статті 351 КАС України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення або зміни рішення у відповідній частині є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Розглянувши доводи касаційних скарг, перевіривши матеріали справи, проаналізувавши правильність застосування судами норм матеріального права, колегія суддів вважає, що фактичні обставини справи судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, але неправильно застосовано норми матеріального права, що призвело до ухвалення незаконних судових рішень,  з огляду на що Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду вважає за необхідне скасувати судові рішення судів попередніх інстанцій та відмовити в задоволенні адміністративного позову.

Керуючись статтями 3, 242, 243, 341, 344, 349, 351, 355, 356, 359 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги Державної судової адміністрації України та Міністерства фінансів України задовольнити.

Постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 17 грудня 2015 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 25 травня 2016 року у справі №814/122815 скасувати.

ОСОБА_1 у задоволенні адміністративного позову до Державної судової адміністрації України, Державного казначейства України, Апеляційного суду Миколаївської області, Міністерства фінансів України, Міністерства юстиції України, про визнання протиправною бездіяльності, визнання неправомірними дій, зобов'язання вчинити певні дії, - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Головуючий                                                                                І.Л. Желтобрюх

Судді                                                                                          О.В. Білоус

                                                                                          Т. Г. Стрелець