Постанова
Іменем України
 
27 грудня 2018 року
м. Київ
 
справа № 205/3287/16-ц
 
провадження № 61-27325св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Курило В. П. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., 
Червинської М. Є.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_4,
відповідач - фізична особа-підприємець ОСОБА_5,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 - ОСОБА_6 на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 05 жовтня 2017 року у складі колегії суддів: Посунся Н. Є., Баранніка О. П., Пономарь З. М., 
 
ВСТАНОВИВ:
 
У квітні 2016 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 (далі - ФОП ОСОБА_5) про захист авторського права.
 
Позовна заява мотивована тим, що 10 лютого 2016 року в магазині сувенірів, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, в торговому центрі «ІНФОРМАЦІЯ_2», господарську діяльність в якому здійснює відповідач, її представником зафіксовано факт публічного показу та розповсюдження товару, а саме: магніт сувенірний, на якому незаконно (без дозволу) відтворено один із товарів образотворчого мистецтва (картини) ОСОБА_4 під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_1», авторське право на яке зареєстровано за позивачем. Вказує на те, що вона не надавала дозволу на використання своїх творів образотворчого мистецтва. 
 
Посилаючись на викладене, позивач, з урахуванням уточнених вимог, просила стягнути з відповідача на її користь суму компенсації у розмірі 32 000,00 грн.
 
Рішенням Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 09 лютого 2017 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано недоведеністю заявлених вимог, оскільки дослідити ступінь схожості зображень на магнітах сувенірних та об'єктів авторського права без спеціальних знань неможливо, а клопотання про проведення експертизи позивачкою заявлено не було.
 
Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 05 жовтня 
2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено.
 
Рішення Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 09 лютого 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги задоволено.
 
Стягнуто з ФОП «ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 суму компенсації в розмірі 32 000,00 грн.
 
Стягнуто з ФОП «ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 судовий збір в розмірі 1 157,52 грн.
 
Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано доведеністю заявлених вимог, оскільки позивачка не давала згоди на використання поліграфічного зображення картини на магніті.
 
24 жовтня 2017 року представник ФОП ОСОБА_5 - ОСОБА_6 через засоби поштового зв?язку подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 05 жовтня 2017 року та залишити в силі рішення Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 09 лютого 2017 року, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судом норм матеріального та порушенням норм процесуального права.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційна скарга подана з пропуском строку на апеляційне оскарження.
 
Позивачем не доведено, що саме відповідачем було порушено авторське право позивача.
 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» 
ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
Статтею 388 ЦПК України встановлено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
У травні 2018 року касаційна скарга разом із матеріалами цивільної справи надійшла до Верховного Суду.
 
Відзив на касаційну скаргу не надійшов.
 
Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.
 
Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а аргументи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують.
 
Судом апеляційної інстанції встановлено, що в 2008 році ОСОБА_4 своєю творчою працею створила твір образотворчого мистецтва - картину «ІНФОРМАЦІЯ_1».
 
Авторські права на збірки творів образотворчого мистецтва «ІНФОРМАЦІЯ_3» зареєстровано Державною службою інтелектуальної власності України, про що свідчить свідоцтво про реєстрацію авторського права на твір від 20 травня 2014 року НОМЕР_1.
 
В магазині сувенірів, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, в торговому центрі «ІНФОРМАЦІЯ_2», господарську діяльність в якому здійснює відповідач, представником ОСОБА_4 зафіксовано факт публічного показу та розповсюдження товару, а саме: магніт сувенірний, на якому незаконно (без дозволу) відтворено один із товарів образотворчого мистецтва (картини) ОСОБА_4 під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_1».
 
Перелік об'єктів авторського права закріплений у статті 433 ЦК України та статті 8 Закону України «Про авторське право і суміжні права».
 
У силу вимог частини першої статті 437 ЦК України та статті 11 Закону України «Про авторське право і суміжні права» авторське право виникає з моменту створення твору. Для виникнення і здійснення авторського права не вимагається реєстрація твору чи будь-яке інше спеціальне його оформлення, а також виконання будь-яких інших формальностей.
 
За змістом статей 440, 441 ЦК України та статті 15 Закону України «Про авторське право і суміжні права» до майнових прав автора належить виключне право на дозвіл або заборону використання твору іншими особами, а саме: дозволяти або забороняти, зокрема розповсюдження творів шляхом продажу, відчуження іншим способом, а також подання своїх творів до загального відома публіки таким чином, що її представники можуть здійснити доступ до творів з будь-якого місця і у будь-який час за їх власним вибором.
 
Відповідно до статті 1 Закону України «Про авторське право і суміжні права» автор -фізична особа, яка своєю творчою працею створила твір. Положеннями частини другої статті 11 цього ж Закону встановлено, що авторське право на твір виникає внаслідок факту його створення.
 
За приписами статті 14 Закону України «Про авторське право і суміжні права» автор має право вимагати визнання свого авторства шляхом зазначення належним чином імені автора на творі і його примірниках і за будь-якого публічного використання твору, якщо це практично можливо, а також вимагати збереження цілісності твору і протидіяти будь-якому перекрученню, спотворенню чи іншій зміні твору або будь-якому іншому посяганню на твір, що може зашкодити честі і репутації автора.
 
Відповідно до частини першої статті 50 Закону України «Про авторське право і суміжні права» порушенням авторського права і (або) суміжних прав, що дає підстави для судового захисту, є зокрема, піратство у сфері авторського права і (або) суміжних прав - опублікування, відтворення, ввезення на митну територію України, вивезення з митної території України і розповсюдження контрафактних примірників творів (у тому числі комп'ютерних програм і баз даних), фонограм, відеограм і програм організацій мовлення.
 
Контрафактний примірник твору, фонограми, відеограми - примірник твору, відтворений, розповсюджуваний з порушенням авторського права і (або) суміжних прав, як це визначено статтею 1 Закону України «Про авторське право і суміжні права».
 
Згідно зі статтею 15 Закону України «Про авторське право і суміжні права» до майнових прав автора (чи іншої особи, яка має авторське право) належать: виключне право на використання твору; виключне право на дозвіл або заборону використання твору іншими особами.
 
За встановлених обставин, виходячи з того, що у відповідача не було законного права на використання зображень (малюнків), автором яких є ОСОБА_4, оскільки між сторонами не укладався договір про передачу прав на використання цих малюнків, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача компенсації за порушення авторського права. Здійснивши продаж товарів із намальованими зображеннями, автором яких є позивач, відповідач порушив її авторські права. 
 
Доводи заявника про те, що апеляційна скарга подана з пропуском строку на апеляційне оскарження є безпідставними з огляду на таке.
 
З матеріалів цивільної справи вбачається, що представник ОСОБА_4 - ОСОБА_7 отримав рішення суду першої інстанції 23 березня 2017 року.
 
Апеляційна скарга подана 03 квітня 2017 року, що підтверджується відтиском штемпеля на конверті, тобто в межах десятиденного строку з дня отримання оскаржуваного судового рішення суду першої інстанції(частина перша статті 294 ЦПК України, в редакції, чинній на час розгляду справи судом першої та апеляційної інстанцій).
 
Інші доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків суду апеляційної інстанції, яким у повному обсязі з'ясовані права та обов'язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка. 
 
Наведені заявником доводи зводяться до переоцінки доказів, що відповідно до правил частини першої статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами компетенції суду касаційної інстанції.
 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). 
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, оскільки підстави для скасування судового рішення відсутні.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу представника фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 - ОСОБА_6 залишити без задоволення.
 
Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 05 жовтня 2017 року залишити без змін. 
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                                            В. П. Курило

В. М.Коротун

М. Є.Червинська