Постанова                                                  
Іменем України
05 грудня 2018 року
м. Київ
 
справа № 490/4005/15-ц
 
провадження № 61-20559св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
 
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач),
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1,
представник позивача -ОСОБА_2,
відповідач - управління з використання та розвитку комунальної власності Миколаївської міської ради (перейменовано на управління комунального майна Миколаївської міської ради),
представники управління з використання та розвитку комунальної власності Миколаївської міської ради: Корнєва Антоніна Юріївна, Бабенко Олеся Олегівна, Гайбатова Заріна Норідінівна,
представник управління комунального майна Миколаївської міської ради - Зозуля Андрій Юрійович,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу управління комунального майна Миколаївської міської ради на рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 31 березня 2017 року у складі колегії суддів: Темнікової В. І., Шаманської Н. О., Прокопчук Л. М.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У квітні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до управління з використання та розвитку комунальної власності Миколаївської міської ради про стягнення вартості невідокремлених поліпшень орендованого майна.
 
Позовна заява мотивована тим, що 02 січня 2003 року між Фондом комунального майна Миколаївської міської ради, правонаступником якого є управління з використання та розвитку комунальної власності Миколаївської міської ради, та ним було укладено договір оренди нежитлового приміщення підвалу, загальною площею 211,88 кв. м по вул. АДРЕСА_1 у м. Миколаєві. На підставі угоди про зміни від 01 травня 2003 року площа орендованого підвалу була збільшена на 23,7 кв. м та склала 235,58 кв. м. Зазначений договір було укладено строком на 
1 рік до 02 січня 2004 року, та в подальшому пролонговано до 02 січня 2015 року. Листами управління з використання та розвитку комунальної власності Миколаївської міської ради від 18 листопада 2014 року, 12 грудня 2014 року та 05 січня 2015 року йому стало зрозумілим, що управління не бажає продовжувати вищезазначений договір оренди та пропонує звільнити орендоване майно.
 
Також він зазначив, що на підставі розпорядження фонду комунального майна Миколаївської міської ради від 15 січня 2003 року № 10-р ним були проведені ремонтні роботи по поліпшенню вищезазначеного орендованого майна. Вказані ремонтні роботи здійснювались на підставі договору підряду від 07 лютого 
2003 року, укладеного з приватним підприємством «Стег».
 
Крім того, вартість вказаних ремонтних робіт була підтверджена аудиторським висновком від 18 жовтня 2012 року та довідкою управління капітального будівництва, реконструкції та ремонту Миколаївської міської ради. Відповідно до пункту 7.4. договору сторони передбачили обов'язок орендодавця відшкодувати орендарю вартість зроблених останнім невідокремлених полішень в межах суми приросту вартості орендованого майна в результаті таких поліпшень. Відповідно до оцінки на момент укладання договору (станом на 2003 рік) вартість орендованого майна площею 235,58 кв. м складала 70 400 грн, а на момент закінчення договору (станом на 2015 рік) вартість вказаного орендованого майна складає вже 643 тис. грн, тому сума відшкодування вартості невідокремлених поліпшень орендованого майна не має перевищувати суму 
572 600 грн (643 тис. грн - 70 400 грн). 
 
12 січня 2015 року на адресу управління з використання та розвитку комунальної власності Миколаївської міської ради був направлений лист про відшкодування в строк до 02 лютого 2015 року вартості зроблених невідокремлених поліпшень орендованого майна, однак вищезазначений лист залишився без задоволення. 
 
На підставі викладеного, з урахуванням уточнених позовних вимог, ОСОБА_1 просив суд стягнути з управління з використання та розвитку комунальної власності Миколаївської міської ради на його користь вартість зроблених ним невідокремлених поліпшень орендованого майна, площею 235,58 кв. м, по вул. АДРЕСА_1 у м. Миколаєві з урахуванням індексу інфляції за 2015-2016 роки та 3% річних за 2015-2016 роки у розмірі 52 993 грн 
65 коп. та судові витрати.
 
Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 19 липня 2016 року у складі судді Подзігун Г. В. у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
 
Рішення районного суду мотивовано тим, що ОСОБА_1 були проведені роботи, які за своїм характером є капітальним ремонтом, проведення якого договором визначено як обов'язок орендаря за умови погодження з орендодавцем, вартість яких не може бути відшкодована саме у вигляді вартості здійснення погоджених невід'ємних поліпшень орендованого комунального майна. Крім того, позивачем не було доведено конкретної вартості здійснених поліпшень та не надано документального підтвердження вартості приросту орендованого майна у результаті проведених поліпшень, зробленого на підставі Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», а проведення у справі лише будівельно-технічної експертизи не направлене на оцінку майна. Також, суд врахував, що висновок експерта носить ймовірний характер. Тому суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог про стягнення вартості невідокремлених поліпшень орендованого майна і вимог про стягнення інфляційних витрат та 
3 % річних, які за своїм характером є похідними від вимог про стягнення вартості невідокремлених поліпшень орендованого майна.
 
Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 31 березня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 19 липня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з управління з використання та розвитку комунальної власності Миколаївської міської ради на користь ОСОБА_1 
34 694 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що висновок суду першої інстанції, що ОСОБА_1 були проведені роботи, які за своїм характером є капітальним ремонтом, проведення якого договором визначено як обов'язок орендаря за умови погодження з орендодавцем, вартість яких не може бути відшкодована саме у вигляді вартості здійснення погоджених невід'ємних поліпшень орендованого комунального майна, є помилковим. Пункт 7.4 договору оренди не містить застережень в результаті яких саме робіт (капітального, поточного ремонту, тощо) повинні відбутися невідокремлені поліпшення, так як обов'язок орендодавця щодо відшкодування вартості таких поліпшень пов'язаний тільки з їх наявністю, а також з наявністю дозволу орендодавця на їх здійснення. 
 
Визначаючи розмір вартості невідокремлених поліпшень орендованого майна, яка стягнута з управління з використання та розвитку комунальної власності Миколаївської міської ради на користь ОСОБА_1, апеляційний суд  врахував висновок судової оціночно-технічної експертизи від 09 березня              2017 року № 125-010 та заяву позивача про зменшення розміру позовних вимог, згідно якої позивач просив стягнути на його користь вартість невідокремлених поліпшень орендованого майна у розмірі 34 694 грн. 
 
При цьому вимоги про стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 інфляційних витрат та 3 % річних, передбачених статтею 625 ЦК України, вважав такими, що не підлягають задоволенню, не заперечуючи того, що зобов'язання, викладені у пункті 7.4 договору оренди, носять характер грошового зобов'язання, оскільки орендарь має право вимагати від орендодавця відповідної оплати вартості невідокремлених поліпшень орендованого майна, а орендодавець зобов'язаний оплатити йому цю вартість за певних умов, тому, зважаючи на таку юридичну природу правовідносин сторін як грошових зобов'язань, вважав, що на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов'язання. Однак, оскільки конкретна сума, яка підлягала сплаті, та строк здійснення її оплати у договорі оренди сторонами не визначалась, а зазначена у листі                  від 12 січня 2015 року сума вартості невідокремлених поліпшень орендованого майна, не була погоджена сторонами у справі, дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення цих позовних вимог. Також апеляційний суд  при цьому врахував, що управління з використання та розвитку комунальної власності Миколаївської міської ради заперечувало проти наявності у нього обов'язку на виплату не тільки зазначеної позивачем в листі суми, а й будь-якої суми взагалі. За таких обставин, дійшов висновку, що підстави для застосування положень статті 625 ЦК України до спірних правовідносин з урахуванням конкретних обставин у справі відсутні, оскільки відсутній період, за який необхідно нараховувати інфляційні втрати та 3 % річних з урахуванням позовних вимог, викладених у заяві про їх зменшення.
 
У касаційній скарзі, поданій у травні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, управління комунального майна Миколаївської міської ради, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просило скасувати рішення апеляційного суду в частині стягнення з нього на користь ОСОБА_1 34 694 грн, а також судові витрати у розмірі 
5 442 грн 11 коп., в іншій частині рішення суду апеляційної інстанції залишити без змін.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення апеляційного суду є незаконним та необґрунтованим. Управління комунального майна Миколаївської міської ради посилалось на те, що, призначаючи нову експертизу, апеляційний суд не зазначив поважність причин, із-за яких ОСОБА_1 не було заявлено в суді першої інстанції клопотання про проведення саме оціночно-будівельної експертизи. Задоволення клопотання позивача та призначення у справі судової оціночно-будівельної експертизи є необґрунтованим та таким, що не відповідає нормам процесуального та матеріального права. У першому висновку експертизи від 18 березня 2016 року № 112 експерт зазначає, що перевірити виконання робіт без механічного втручання в конструкції є неможливим, висновки експерта носять ймовірний характер з об'єктивних причин спливу значного проміжку часу з моменту проведення ремонтних робіт. При цьому у висновку повторної експертизи від 09 березня 2017 року експерт зазначає, що проводилось лише візуальне обстеження приміщення, висновок експерта не носить ймовірного характеру.У висновку експертизи від 09березня 2017 року № 125-010 зазначенопро те, що експертом визначається вартість вказаного приміщення за станом на момент дослідження, з урахуванням виконаного ремонту з технічним станом на час дослідження, а також без виконаного ремонту приміщень з технічним станом на час передачі в оренду. Вищезазначене твердження є необгрунтованим та незаконним, адже виокремити вартість приміщення з урахуванням виконаних ремонтних робіт та без їх урахуванняє фактично неможливим. Таким чином, апеляційним судом ухвалено необгрунтоване рішення, що суперечить фактичним обставинам справи, а висновок експертизи від 09 березня 2017 року № 125-010 не може бути прийнятий в якості належного та допустимого доказу у справі.
 
У серпні 2017 року від ОСОБА_1 надійшло заперечення на касаційну скаргу, в якому він посилався на те, що ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 16 вересня 2016 року щодо призначення повторної судової оціночно-будівельної експертизи управлінням з використання та розвитку комунальної власності Миколаївської міської ради було оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 жовтня 2016 року відмовлено у відкритті касаційного провадження, тому судом касаційної інстанції вже були дослідженні правові підстави для призначення у справі повторної судової оціночно-будівельної експертизи. За таких обставин, просив суд залишити касаційну скаргу управління комунального майна Миколаївської міської ради без задоволення, а рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 31 березня 2017 року - без змін.
Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду.
 
У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Касаційна скарга задоволенню не підлягає.
 
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Судом встановлено, що територіальна громада м. Миколаєва є власником нежитлових приміщень підвалу за адресою: м. Миколаїв, вул. АДРЕСА_1. 
02 січня 2003 року між Фондом комунальної власності міської ради (орендодавець; надалі - управління з використання та розвитку комунальної власності Миколаївської міської ради) та суб'єктом підприємницької діяльності - фізичною особою ОСОБА_1 (надалі - орендар, 17 липня 2014 року ОСОБА_1 за власним рішенням припинено підприємницьку діяльність) було укладено договір оренди індивідуально визначеного (нерухомого або іншого) майна, що належить до комунальної власності № 5260.
 
Відповідно до умов вказаного договору орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування нежитлове приміщення міської комунальної власності на підставі розпорядження від 20 листопада 2002 року 
№ 83-р, яке розташоване за адресою: м. Миколаїв, вул. АДРЕСА_1, площею 211,88 кв. м (підвал) для використання під зал ігрових автоматів, центр дозвілля. Вартість приміщення складає 63 400 грн.
 
Пунктом 5.4 договору оренди визначено, що орендар зобов'язався своєчасно здійснювати капітальний, поточний та інші види ремонтів орендованого майна тільки з письмового дозволу орендодавця.
 
З дозволу орендодавця орендар має право вносити зміни до складу орендованого майна, проводити його реконструкцію, технічне переозброєння, що зумовлює підвищення його вартості (пункт 6.3 договору оренди).
 
Згідно з пунктом 7.4 договору оренди орендодавець зобов'язався відшкодувати орендарю вартість зроблених останнім невідокремлених поліпшень орендованого майна за наявності дозволу орендодавця на такі поліпшення в межах суми приросту вартості орендованого майна в результаті таких поліпшень.
 
Відповідно до пункту 7.5 договору оренди у судовому порядку орендодавець може бути звільнений від обов'язку відшкодувати орендарю вартість невідокремлених поліпшень орендованого майна, якщо доведе, що втрати орендаря на ці поліпшення підвищують вартість орендованого майна.
 
Відповідно до пункту 10.1 договору оренди його укладено строком на 1 рік, тобто з 02 січня 2003 року до 02 квітня 2004 року включно. Але згідно з пунктом 10.6 договору оренди у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну цього договору протягом одного місяця до закінчення строку чинності договору та протягом одного місяця після закінчення строку його чинності, договір вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені цим договором, з урахуванням змін у законодавстві на дату продовження цього договору. Судом встановлено, що на підставі частини другої статті 17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» та пункту 10.6 договору оренди його було пролонговано до 02 січня 2015 року.
 
01 травня 2003 року у договір оренди нерухомого майна на підставі угоди про зміни було внесено зміни, відповідно до яких орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування нежитлове приміщення міської комунальної власності за адресою: м. Миколаїв, вул. АДРЕСА_1, площею 
23,7 кв. м для використання під офіс та приймальню депутата. Таким чином, загальна площа орендованих ОСОБА_1 приміщень склала 
235,58 кв. м. На виконання договору оренди 02 січня 2003 року між сторонами було складено акт прийому-передачі нежитлового приміщення, відповідно до умов якого управління з використання та розвитку комунальної власності Миколаївської міської ради передало, а ОСОБА_1 прийняв вищезазначене нежитлове приміщення.
 
Також судом встановлено, що 15 січня 2003 року Фондом комунальної власності Миколаївської міської ради було видано розпорядження № 10-р, яким, керуючись статтею 23 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», надано дозвіл на проведення поліпшень орендованого майна приватному підприємцю ОСОБА_1 (далі - ПП ОСОБА_1.) у підвальному приміщенні по вул. АДРЕСА_1 у м. Миколаєві.
 
07 лютого 2003 року між ПП ОСОБА_1 та приватним підприємством «Стег» (далі - ПП «Стег») було укладено договір підряду № 8, відповідно до умов якого ПП «Стег» прийняло на себе обов'язок здійснити загальнобудівельні та спеціальні роботи - капітальний ремонт приміщення за адресою: м. Миколаїв, вул. АДРЕСА_1. Вартість робіт відповідно до умов договору та кошторису склала 72 054 грн 51 коп. Вказана сума за виконання робіт була сплачена ОСОБА_1, що підтверджується наявними у матеріалах справи копіями квитанцій.
 
18 жовтня 2012 року аудиторською фірмою «Символ-Аудит» було проведено аудиторську перевірку ОСОБА_1 з питань достовірності фінансування витрат на ремонтні роботи з поліпшення орендованого приміщення. Згідно з аудиторським висновком та довідкою аудитора вказані витрати у вищезазначеному розмірі були понесені ОСОБА_1 за рахунок його власних коштів.
 
20 жовтня 2010 року головним спеціалістом відділу договірних відносин в присутності ОСОБА_1 було проведено обстеження нежитлового підвального приміщення по вул. АДРЕСА_1 у м. Миколаєві, про що було складено відповідний акт обстеження. Відповідно до акту встановлено, що за рахунок орендаря було проведено капітальний ремонт вищезазначеного приміщення. Крім того, із довідки обстеження нежитлового приміщення (підвалу) за адресою: м. Миколаїв, вул. АДРЕСА_1, встановлено, що спеціалістом управління капітального будівництва, реконструкції та ремонту Миколаївської міської ради було здійснено обстеження вищезазначеного об'єкту і проведено перевірку об'ємів виконаних робіт. Перевіркою встановлено, що за вказаною адресою було виконано наступні будівельні роботи: бетонна підготовка під підлогу; виконання стяжки з подальшим устроєм підлоги з керамічної плитки в санвузлі; устрій підлоги з лінолеуму в кабінетах; штукатурка стін, відкосів; шпатлювання стін та відкосів; облицювання стін в санвузлі керамічною плиткою; фарбування стін. Вартість виконаних робіт становить 72 054 грн 51 коп.
 
Листами від 18 листопада 2014 року, 12 грудня 2014 року та 05 січня 2015 року управлінням з використання та розвитку комунальної власності Миколаївської міської ради на адресу ОСОБА_1 було направлено повідомлення про припинення договору оренди комунального майна, яким останньому запропоновано у строк до 25 січня 2015 року звільнити орендоване майно, передавши його у належному стані по акту приймання-передачі орендодавцю.
 
12 січня 2015 року ОСОБА_1 на адресу начальника управління з використання та розвитку комунальної власності Миколаївської міської ради було направлено лист, яким ОСОБА_1 просив управління у строк до 02 лютого 2015 року відшкодувати вартість невідокремлених поліпшень орендованого майна у розмірі 72 054 грн 51 коп.
 
27 січня 2015 року було проведено обстеження нежитлового приміщення за адресою: м. Миколаїв, вул. АДРЕСА_1, яким встановлено, що майно, яке орендується, знаходиться у задовільному технічному стані, але потребує косметичного ремонту. Візуальним оглядом встановлено, що ремонтно-відновлювальні роботи дійсно виконувались, однак щодо їх вартості та правильності застосування будівельних матеріалів висновки зроблені не були.
 
Згідно з висновком експерта від 18 березня 2016 року № 112 види та обсяги робіт, що були здійснені ОСОБА_1, можна класифікувати як поточний ремонт, при якому орендарем за час оренди здійснені заходи, спрямовані на покращення фізичного (технічного) стану орендованого майна та його споживчих якостей, відокремлення яких призведе до зменшення його ринкової вартості, тобто здійснені орендарем поліпшення є невід'ємними. З великою долею ймовірності, на думку експерта, можливо припустити, що роботи дійсно проводились у період з лютого по жовтень 2003 року. У результаті проведених ОСОБА_1 робіт та створення невід'ємних поліпшень ринкова вартість нежитлових приміщень могла підвищитися на 34 694 грн. Однак, таке судження експерта носить ймовірний характер, оскільки судовий експерт за об'єктивними обставинами особисто не досліджував об'єкт дослідження до проведення реконструкції та одразу після її проведення, і не міг об'єктивно оцінювати технічний стан зазначених приміщень на вищезазначені дати.
 
Згідно зі статтею 778 ЦК України наймач може поліпшити річ, яка є предметом договору найму, лише за згодою наймодавця. Якщо поліпшення можуть бути відокремлені від речі без її пошкодження, наймач має право на їх вилучення. Якщо поліпшення речі зроблено за згодою наймодавця, наймач має право на відшкодування вартості необхідних витрат або на зарахування їх вартості в рахунок плати за користування річчю. Якщо в результаті поліпшення, зробленого за згодою наймодавця, створена нова річ, наймач стає її співвласником. Частка наймача у праві власності відповідає вартості його витрат на поліпшення речі, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо наймач без згоди наймодавця зробив поліпшення, які не можна відокремити без шкоди для речі, він не має право на відшкодування їх вартості.
 
Частиною другою статті 27 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» також передбачено, що орендар вправі залишити за собою проведені ним поліпшення орендованого майна, здійснені за рахунок власних коштів, якщо вони можуть бути відокремлені від майна без заподіяння йому шкоди. Якщо орендар за рахунок власних коштів здійснив за згодою орендодавця поліпшення орендованого майна, які неможливо відокремити від майна без заподіяння йому шкоди, орендодавець зобов'язаний компенсувати йому зазначені кошти в межах збільшення в результаті цих поліпшень вартості орендованого майна, визначеної в установленому законодавством порядку, яке відбулося в результаті таких поліпшень, якщо інше не визначено договором оренди. В той же час вартість поліпшень орендованого майна, зроблених орендарем без згоди орендодавця, які не можна відокремити без шкоди для майна, компенсації не підлягає.
 
У спірному договорі оренди від 02 січня 2003 року у пункті 7.4 сторони також передбачили обов'язок орендодавця відшкодувати орендарю вартість зроблених останнім невідокремлених поліпшень орендованого майна за наявності дозволу орендодавця на такі поліпшення в межах суми приросту вартості орендованого майна в результаті таких поліпшень.
 
Судом встановлено, що 15 січня 2003 року Фондом комунальної власності Миколаївської міської ради розпорядженням № 10-р було надано дозвіл на проведення саме поліпшень орендованого майна ПП ОСОБА_1 в підвальному приміщенні по вул. АДРЕСА_1 у м. Миколаєві, а не на капітальний ремонт, передбачений пунктом 5.4 договору. Не заперечується сторонами також те, що роботи щодо поліпшення стану орендованого майна були проведені.
 
На підтвердження факту здійснення невід'ємних поліпшень ОСОБА_1 посилався на договір підряду від 07 лютого 2003 року № 8, укладений з 
ПП «Стег», акт прийому-передачі виконаних робіт, кошторис на ремонт, квитанції до прибуткових касових ордерів, на підставі яких було здійснено розрахунок з виконавцями робіт, на акти обстеження від 20 жовтня 2010 року та від 27 січня 2015 року, на аудиторський висновок від 18 жовтня 2012 року та довідку управління капітального будівництва, реконструкції та ремонту Миколаївської міської ради.
 
Відповідно до статті 7 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» проведення оцінки майна є обов'язковим, зокрема, у випадку визначення збитків або розміру відшкодування у випадках, встановлених законом. Проведення незалежної оцінки майна є обов'язковим у випадках застави державного та комунального майна, відчуження державного та комунального майна способами, що не передбачають конкуренцію покупців у процесі продажу, або у разі продажу одному покупцю, визначення збитків або розміру відшкодування, під час вирішення спорів та в інших випадках, визначених законодавством або за згодою сторін.
 
Згідно з частиною першою статті 10 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» оцінка майна проводиться на підставі договору між суб'єктом оціночної діяльності - суб'єктом господарювання та замовником оцінки або на підставі ухвали суду про призначення відповідної експертизи щодо оцінки майна.
 
Для встановлення факту здійснення поліпшень майна, визначення того, чи є вони невідокремленими, та визначення суми приросту вартості орендованого майна в результаті здійснення невідокремлених поліпшень, за клопотанням ОСОБА_1 апеляційний судом була призначена судова оціночно-технічна експертиза.
 
Відповідно до висновку судової оціночно-технічної експертизи від 09 березня 2017 року № 125-010, у жовтні 2003 року у спірному приміщенні були виконані будівельні роботи, які є невід'ємними поліпшеннями. Також висновком експертизи встановлено, що сума приросту вартості орендованого майна, розташованого у м. Миколаєві по вул. АДРЕСА_1, у результаті здійснення невідокремлених поліпшень за ринковими цінами на момент дослідження становить 282 301 грн, тобто 43/100 %.
 
Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_1, суд апеляційної інстанції на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_1 були виконані роботи, проведення яких договором було визначено як обов'язок орендаря за умови погодження з орендодавцем. Пункт 7.4 договору оренди не містить застережень в результаті яких саме робіт (капітального, поточного ремонту, тощо) повинні відбутися невідокремлені поліпшення, так як обов'язок орендодавця щодо відшкодування вартості таких поліпшень пов'язаний тільки з їх наявністю, а також з наявністю дозволу орендодавця на їх здійснення.
 
При цьому, визначаючи розмір вартості невідокремлених поліпшень орендованого майна, яка стягнута з управління з використання та розвитку комунальної власності Миколаївської міської ради на користь 
ОСОБА_1, апеляційним судом враховано, як висновок судової оціночно-технічної експертизи від 09 березня 2017 року № 125-010, так і заяву про зменшення розміру позовних вимог, згідно якої позивач просив стягнути на його користь вартість невідокремлених поліпшень орендованого майна у розмірі 34 694 грн.
 
Доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 до управління з використання та розвитку комунальної власності Миколаївської міської ради про стягнення вартості невідокремлених поліпшень орендованого майна не спростовують, на законність судового рішення не впливають, а направлені на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції. При вирішенні вказаної справи судом правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює.
 
Відповідно до частин першої, другої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу управління комунального майна Миколаївської міської ради залишити без задоволення.
Рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 31 березня 2017 рокузалишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                                Д. Д. Луспеник
 
Судді:                                                                                                            О. В. Білоконь
 
Б. І. Гулько
 
Є. В. Синельников
 
С. Ф. Хопта