Постанова
іменем України 
22 січня 2019 року
м. Київ
справа № 219/12156/17
провадження № 51-9217км18
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                   ОСОБА_1 ,
суддів                                               ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
за участю
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора                                       ОСОБА_5 ,
захисника                                      ОСОБА_6 (у режимі відеоконференції),
законного представника            ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції),
потерпілого                                    ОСОБА_8 (у режимі відеоконференції),                   
                                                                     
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу заступника прокурора Донецької області на ухвалу Апеляційного суду Донецької області від  14 серпня 2018 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12017050150002139, про застосування примусових заходів медичного характеру до
 
ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянки України, уродженки та жительки АДРЕСА_1 , такої, що не має судимості,
 
за вчинення суспільно небезпечного діяння, передбаченого п. 2 ч. 2 ст. 115 Кримінального кодексу України (далі – КК).

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини  
 
Артемівський міськрайонний суд Донецької області ухвалою 
від 27 березня 2018 року застосував до ОСОБА_9 за вчинення суспільно небезпечного діяння, передбаченого п. 2 ч. 2 ст. 115 КК, примусові заходи медичного характеру у виді госпіталізації до психіатричного закладу із звичайним наглядом. 
Як установив суд, 10 вересня 2017 року близько 09:30 у квартирі АДРЕСА_2 
ОСОБА_9 , перебуваючи у стані неосудності внаслідок хронічного психічного захворювання – шизофренії, сокирою завдала своєму малолітньому сину ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , численних ударів, у тому числі  по голові. Смерть малолітнього ОСОБА_10 настала в результаті відкритої черпно-мозкової травми, що супроводжувалась осколковими переломами кісток склепіння черепа в лівій лобно-тім`яно-скронево-потиличній ділянці з крововиливом під оболонки і в речовину головного мозку, а також ділянками розтрощення речовини лівої півкулі головного мозку.  
Апеляційний суд Донецької області ухвалою від 14 серпня 2018 року ухвалу місцевого суду змінив, виключив з її мотивувальної частини посилання суду на скоєння ОСОБА_9 злочину, зазначивши про скоєння нею суспільно небезпечного діяння.
У решті ухвалу місцевого суду залишено без зміни. 
 
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
  
У касаційній скарзі заступник прокурора порушує питання про скасування ухвали апеляційного суду та про призначення нового розгляду в суді апеляційної інстанції.
На обґрунтування своїх вимог зазначає, що до ОСОБА_9 без урахування положень ст. 94 КК було неправильно застосовано вид примусових заходів медичного характеру – госпіталізацію до психіатричного закладу із звичайним наглядом. На думку прокурора, з урахуванням характеру та тяжкості вчиненого суспільно небезпечного діяння до ОСОБА_9 мають бути застосовані примусові заходи медичного характеру у виді госпіталізації до психіатричного закладу із суворим наглядом. Стверджує, що апеляційний суд не надав належної оцінки доводам прокурора з цього приводу, наведеним в апеляційній скарзі, і, залишаючи їх у цій частині без задоволення, свого висновку належним чином не мотивував, а тому ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 419 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК). 
У запереченні на касаційну скаргу  захисник ОСОБА_9 – адвокат ОСОБА_6 просить касаційну скаргу прокурора залишити без задоволення, а ухвалу апеляційного суду – без зміни.
 
Позиції учасників судового провадження
 
Прокурор підтримав касаційну скаргу, просив скасувати ухвалу апеляційного суду та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Захисник та законний представник ОСОБА_9 , а також потерпілий (усі – у режимі відеоконференції) зазначили, що касаційна скарга прокурора задоволенню не підлягає, та просили ухвалу апеляційного суду залишити без зміни. 
 
Мотиви Суду          
 
Відповідно до вимог ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. 
Ухвала апеляційного суду – це рішення суду вищого рівня стосовно законності, обґрунтованості та вмотивованості рішення суду першої інстанції, що перевіряється в апеляційному порядку. Отже,  ухвала апеляційного суду має відповідати вимогам ст. 370 КПК. 
Крім того, відповідно до вимог ст. 419 КПК в ухвалі суду апеляційної інстанції, зокрема, мають бути проаналізовані всі доводи апеляції, на кожен з яких надано вичерпну відповідь та наведено детальні мотиви прийнятого рішення. При залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі апеляційного суду зазначаються підстави, на яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.
Проте апеляційний суд під час розгляду справи в апеляційній інстанції зазначених вимог закону не дотримався.
Так, прокурор в апеляційній скарзі, порушуючи питання про скасування ухвали місцевого суду та постановлення нової ухвали, наводив доводи про те, що при визначенні ОСОБА_9 примусового заходу медичного характеру у виді госпіталізації до психіатричного закладу із звичайним наглядом місцевий суд не врахував характеру та тяжкості вчиненого нею суспільно небезпечного діяння, його наслідків та психічного стану ОСОБА_9 . Зазначав, що за обставин цієї справи ОСОБА_9 має бути госпіталізовано до психіатричного закладу із суворим наглядом.
 Зазначеним доводам прокурора апеляційний суд належної оцінки не дав і, відмовляючи у цій частині в задоволенні апеляції прокурора, свого рішення належним чином не мотивував.
Статтею 94 КК визначено три критерії, які суд має враховувати при призначенні певного виду примусових заходів медичного характеру: медичний (характер і тяжкість захворювання), юридичний (тяжкість вчиненого діяння) та соціальний (ступінь небезпечності психічно хворого для себе чи інших осіб). При цьому ступінь небезпечності психічно хворого містить оцінку: суспільної небезпеки вчиненого діяння, характеру вчиненого, можливих або тих, що настали, суспільно небезпечних наслідків та інших подібних обставин; психічного стану особи на момент розгляду справи судом і небезпечності цього хворого для оточуючих, що випливає з характеру захворювання.
Крім того, відповідно до ч. 5 ст. 94 КК щодо психічно хворого, який вчинив суспільно небезпечне  діяння, пов`язане з посяганням на життя інших осіб, а також щодо психічно хворого, який за своїм психічним станом і характером вчиненого суспільно небезпечного діяння становить особливу небезпеку для суспільства і потребує тримання у психіатричному закладі та лікування в умовах суворого нагляду, суд може застосувати госпіталізацію до психіатричного закладу із суворим наглядом.
Погоджуючись із визначеним місцевим судом типом психіатричного закладу, до якого має бути госпіталізовано ОСОБА_9 у зв`язку із вчиненим нею суспільно небезпечним діянням, суд апеляційної інстанції зосередився лише на висновках судово-психіатричної експертизи без їх взаємозв`язку з вимогами ст. 94 КК.
Водночас, як видно з матеріалів справи, ОСОБА_9 , котра страждає на хронічне психічне захворювання – шизофренію в параноїдній формі, інкримінується вчинення суспільно небезпечного діяння, пов`язаного з посяганням на життя інших осіб, під час якого вона завдала своєму малолітньому сину численних ударів сокирою по життєво важливих органах, убивши його.
Колегія суддів звертає увагу на те, що метою примусових заходів медичного характеру є не тільки обов`язкове лікування особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, але й запобігання вчиненню нею суспільно небезпечних діянь (ст. 92 КК). Для досягнення цієї мети суд має визначити конкретний вид примусового заходу, враховуючи всі передбачені ст. 94 КК критерії в їх сукупності.
Частиною 2 ст. 292 КПК передбачено, що клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру, зокрема,  має містити інформацію про примусовий захід медичного характеру, який пропонується застосувати. 
Проте, ця інформація не є обов`язковою для суду. Вона має рекомендаційний характер і лише суд, ураховуючи характер і тяжкість захворювання, тяжкість вчиненого діяння, ступінь небезпечності психічно хворого для себе або інших осіб, застосовує певний вид примусового заходу.
Наведене узгоджується із положенням п. 5 ч. 1 ст. 513 КПК, згідно з яким під час постановлення ухвали про застосування примусових заходів медичного характеру саме суд, у разі застосування таких заходів, має визначити їх вид.   
Підсумовуючи наведене, колегія суддів вважає, що апеляційний суд, не з`ясувавши всіх обставин справи, дійшов передчасного висновку про правильність рішення суду першої інстанції стосовно виду примусового заходу медичного характеру, застосованого до ОСОБА_9 . 
За таких обставин ухвала апеляційного суду підлягає скасуванню із призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції, який необхідно здійснити відповідно до положень статей 404, 405 КПК, належним чином розглянути апеляційну скаргу прокурора, дослідити відповідні докази та прийняти рішення згідно з вимогами закону. 
Отже, касаційна скарга прокурора підлягає задоволенню.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Суд
 
ухвалив:
 
Касаційну скаргу заступника прокурора Донецької області задовольнити.
Ухвалу Апеляційного суду Донецької області від  14 серпня 2018 року у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_9 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.  
Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Судді:

ОСОБА_1                                        ОСОБА_2                                    ОСОБА_3