Постанова                                   
Іменем України                      
18 грудня 2018 року
м. Київ
справа № 569/2944/16-к
провадження № 51-4894км18
 
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі: 
головуючого                                               ОСОБА_1 ,
суддів                                                            ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання               ОСОБА_4 ,    
прокурора                                                    ОСОБА_5 ,
засудженого                                                ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції),
захисника                                                     ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції),
 
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги прокурорів, які брали участь у розгляді справи судами першої та апеляційної інстанцій, потерпілого ОСОБА_8 на вирок Рівненського міського суду Рівненської області від 2 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 18 грудня 2017 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 42015181010000004, щодо
ОСОБА_6 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Рівного, який проживає в АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
засудженого за вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 Кримінального кодексу України (далі – КК).
 
Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Рівненського міського суду Рівненської області від 2 березня 2017 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 1 ст. 121 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк п`ять років шість місяців.
Строк відбування покарання ОСОБА_6 обчислюється з 24 грудня 2015 року; зараховано в строк покарання строк попереднього ув`язнення з розрахунку один день ув`язнення за два дні позбавлення волі.
УхвалоюАпеляційного суду Рівненської області від 18 грудня 2017 року вирок місцевого суду щодо ОСОБА_6 залишено без змін. 
На підставі ч. 5 ст. 72 КК зараховано ОСОБА_6 в строк покарання строк попереднього ув`язнення з 24 грудня 2015 року по 20 червня 2017 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, а з 21 червня по 18 грудня 2017 року – з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.
Застосовано до засудженого ОСОБА_6 п. "г" ст. 1 та ст. 4 Закону України „Про амністію у 2016 році" та звільнено його від відбування призначеного покарання.
Згідно з вироком ОСОБА_6 визнано винуватим у тому, що він 22 грудня 2015 року приблизно о 00 годин 10 хвилин, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, у приміщенні однієї із кімнат будинку АДРЕСА_2 , на ґрунті особистих неприязних стосунків, що виникли через ревнощі, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, умисно завдав ОСОБА_9 , який спав на дивані, хаотичних численних ударів ножем, точну кількість яких не встановлено. В результаті чого заподіяв останньому тілесних ушкоджень у вигляді проникаючих ножових поранень грудної клітки справа з пошкодженнями жирової підвіски перикарда, правого куполу діафрагми, правої нирки та пересіченням 10-го ребра справа, що ускладнилися правобічним гемопневмотораксом, які відносяться до тяжких тілесних ушкоджень за критерієм небезпеки для життя, та у вигляді численних колото-різаних ран лівого плеча, передпліччя, кисті та правого передпліччя, що ускладнилися травматичним ушкодженням лівого ліктьового нерва, які відносяться до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.
Органом досудового розслідування ОСОБА_6 обвинувачувався за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК. У ході судового розгляду місцевий суд перекваліфікував його дії на ч. 1 ст.121 КК як умисне тяжке тілесне ушкодження, тобто умисне тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння.
 
Вимоги касаційних скарг та узагальнені доводи осіб, які їх подали  
У касаційних скаргах:
прокурор, який брав участь у розгляді кримінального провадження в суді першої інстанції, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить судові рішення щодо ОСОБА_6 скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Вважає, що в діях ОСОБА_6 є склад злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК, та зазначає, що суд не перевірив належним чином доводів обвинувачення щодо вчинення засудженим саме цього кримінального правопорушення. Зазначає, що ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам статей 419 та 370 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК);
прокурор, який брав участь у розгляді кримінального провадження в суді апеляційної інстанції, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить ухвалу апеляційного суду щодо ОСОБА_6 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Вважає, що в діях ОСОБА_6 є склад злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК, та зазначає, що суд не перевірив належним чином доводів обвинувачення щодо вчинення засудженим саме цього кримінального правопорушення. Вказує, що суд обґрунтував відсутність в обвинуваченого умислу на закінчений замах на вбивство на суперечливих показаннях ОСОБА_6 , не проаналізував і не дав оцінку іншим доказам у справі, вибірково підійшов до оцінки доказів та не зазначив обґрунтованих мотивів, а також не взяв до уваги показання потерпілого. Окрім того, вказує, що ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 419 КПК, оскільки в ній не зазначено підстав, на яких апеляційну скаргу прокурора визнано необґрунтованою;
потерпілий ОСОБА_8 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, просить ухвалу апеляційного суду щодо ОСОБА_6 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Вважає, що в діях ОСОБА_6 є склад злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК, та зазначає, що суд не перевірив належним чином доводів обвинувачення щодо вчинення засудженим саме цього кримінального правопорушення. Суд, на його думку, обґрунтував відсутність в обвинуваченого умислу на закінчений замах на вбивство на суперечливих показаннях ОСОБА_6 та не взяв до уваги його показання. Зазначає, що ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам статей 419 та 370 КПК.
 
Позиції інших учасників судового провадження
Прокурор ОСОБА_5 вважала касаційні скарги обґрунтованими, просила скасувати ухвалу апеляційного суду щодо ОСОБА_6 і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. 
Захисник ОСОБА_7 та засуджений ОСОБА_6 просили касаційні скарги залишити без задоволення, а судові рішення – без зміни. 
 
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, доводи прокурора ОСОБА_5 , захисника ОСОБА_7 і засудженого ОСОБА_6 та перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що касаційні скарги задоволенню не підлягають на таких підставах.
Відповідно до ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
При цьому згідно зі ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є лише: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених у частині першій цієї статті підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412–414 цього Кодексу. 
Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 у завданні умисного тяжкого тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння, ґрунтується на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, підтверджених доказами, які було безпосередньо досліджено, а також оцінено за критеріями, визначеними ч. 1 ст. 94 КПК.
Зокрема, відповідний висновок суд зробив на підставі аналізу показань засудженого ОСОБА_6 , потерпілого ОСОБА_8 , свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , даних протоколів слідчих дій, висновків судових експертиз, а також інших матеріалів кримінального провадження.
Не викликає сумніву й правильність кваліфікації дій ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 121 КК. Зокрема, колегія суддів вважає безпідставними доводи прокурорів та потерпілого про те, що ОСОБА_6 вчинив саме замах на вбивство ОСОБА_8 . 
За змістом ст. 24 КК наявність вини у формі умислу передбачає, що особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала або свідомо припускала їх настання.
Відповідно до ч. 1 ст. 15 КК замахом на злочин є вчинення особою з прямим умислом діяння (дії або бездіяльності), безпосередньо спрямованого на вчинення злочину, якщо при цьому злочин не було доведено до кінця з причин, що не залежали від її волі.
Тобто із суб`єктивної сторони замах на злочин можливий лише з прямим умислом. А згідно з частиною другою статті 24 КК умисел є прямим, якщо особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала їх настання.
Визначальнимдля відмежування замаху наумисневбивствовідумисногозавданнятяжкоготілесногоушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння, єсуб`єктивнеставленнявинногодонаслідківсвоїхдій: приумисному вбивстві настання смерті охоплюється умислом винного, а в разі заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого, ставлення винного до її настання характеризується необережністю.
З огляду на наведені положення судом першої інстанції правильно проведено вищевказане відмежування та кваліфіковано дії ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 121 КК як умиснезавданнятяжкоготілесногоушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння, виходячиізсукупностівсіхобставинвчиненогодіяння, зокремавраховуючиспосіб, знаряддязлочину, кількість, характерілокалізаціюпораненьтаіншихтілеснихушкоджень, причиниприпиненнязлочиннихдій, поведінкувинногоіпотерпілого, щопередувалаподії, їхстосунки. 
Як убачається із показань засудженого ОСОБА_6 , він заподіяв тілесні ушкодження ножем потерпілому ОСОБА_8 на ґрунті особистих неприязних стосунків, що виникли через ревнощі. Умисел на заподіяння тілесних ушкоджень потерпілому виник у засудженого раптово, після того, як він побачив ОСОБА_8 , який спав на дивані разом із його співмешканкою ОСОБА_15 . Де взяв ножа та як завдавав ним ударів потерпілому, не пам`ятає. Після цих дій прийшов до тями за 150 метрів від будинку. Пригадав крик ОСОБА_16 «Що ти робиш?» та вирішив іти до поліції. В поліції розповів, що можливо вбив людину, хоча наміру робити це не мав. 
Зазначені дії засудженого підтверджують також показання потерпілого  ОСОБА_8 , свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 .
Відповідні показання узгоджуються між собою, а також з іншими дослідженими судом доказами, а тому об`єктивних підстав не довіряти їм немає. 
Крім того, судами першої та апеляційної інстанцій надано правильну оцінку припиненню ОСОБА_6 протиправних дій стосовно ОСОБА_8 після слів ОСОБА_17 «Що ти робиш?», а також тому, що ОСОБА_6 відразу після вчиненого злочину з`явився до правоохоронного органу. 
Згідно з висновком експерта № 94 від 26 січня 2016 року прямих ножових ударів у ділянку серця потерпілого не було. Зазначеним висновком підтверджено отримання ОСОБА_8 тілесних ушкоджень у вигляді проникаючого ножового поранення грудної клітки справа з пошкодженням жирової підвіски перикарда, правого куполу діафрагми, правої нирки та пересіченням 10-го ребра справа, що ускладнились правобічним гемопневмоторакосом, які відносяться до тяжких тілесних ушкоджень за критерієм небезпеки для життя. Усі інші тілесні ушкодження, а саме численні колото-різані рани лівого плеча, передпліччя, кисті та правого передпліччя, що ускладнилися травматичним ушкодженням лівого ліктьового нерва, відносяться до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я. 
Тобто характер та локалізація тілесних ушкоджень (ножових поранень), отриманих потерпілим, також підтверджують відсутність прямого умислу засудженого на умисне вбивство ОСОБА_8 ..
Крім того,заподіяння тілеснихушкодженьпотерпіломухарактеризується у цьому випадку не лише непрямим, а ще й неконкретизованим (невизначеним) умислом. За неконкретизованого умислу винний, вчиняючи злочин, хоча і передбачає можливість настання різних шкідливих наслідків, але до кінця не усвідомлює їх характеру і тяжкості. 
А оскільки особа за невизначеного умислу одночасно передбачає різні за характером і тяжкістю наслідки, але фактично реалізується лише один з них, кримінальна відповідальність настає за наслідки, що настали фактично.
Таким чином, враховуючи характер стосунків між обвинуваченим та потерпілим, обставини події, характер та локалізацію тілесних ушкоджень, отриманих потерпілим, поведінку обвинуваченого після завдання ним потерпілому ножових поранень, суд першої інстанції зробив правильний висновок, з яким і погодився суд апеляційної інстанції, щодо перекваліфікації дій ОСОБА_6 з ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК на ч. 1 ст. 121 КК та надав належне обґрунтування стосовно відсутності в обвинуваченого умислу на закінчений замах на вбивство потерпілого ОСОБА_8 .
Аналогічні за змістом доводи прокурора та потерпілого в частині доведеності винуватості ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК, розглядались і в апеляційному порядку. 
Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд відповідно до вимог ст. 419 КПК дав належну оцінку доводам, викладеним в апеляційних скаргах прокурора та потерпілого, в тому числі і тим, на які вони посилаються у касаційних скаргах, та обґрунтовано залишив їх без задоволення. 
Ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам статей  370, 419 КПК.
Покарання засудженому призначено згідно з вимогами закону, за своїм видом та розміром воно є необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_6 й попередження вчинення ним нових злочинів та відповідає вимогам статей 50, 65 КК.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які були б безумовними підставами для зміни чи скасування судових рішень щодо ОСОБА_6 , не встановлено.
Тому колегія суддів вважає за необхідне касаційні скарги прокурорів та потерпілого залишити без задоволення.
На підставі наведеного та керуючись статтями 433, 434, 436, 441–442 КПК, пунктом 4 параграфа 3 розділу 4 Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII, Суд
у х в а л и в:
Вирок Рівненського міського суду Рівненської області від 2 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 18 грудня 2017 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційні скарги прокурорів, які брали участь у розгляді справи судами першої та апеляційної інстанцій, та потерпілого – без задоволення. 
Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.
 
С у д д і:

 
ОСОБА_1                                         ОСОБА_2                                   ОСОБА_3