ПОСТАНОВА
Іменем України

24 січня 2019 року 
Київ
справа №826/19241/13-а
адміністративне провадження №К/9901/4667/18
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: головуючого судді Пасічник С.С., суддів: Васильєвої І.А., Юрченко В.П., розглянувши заяву Офісу великих платників податків ДФС про перегляд Верховним Судом України судового рішення в адміністративній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрнафта» до Міжрегіонального головного управління Міндоходів - Центральний офіс з обслуговування великих платників про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2013 року Публічне акціонерне товариство «Укрнафта» (далі - позивач, Товариство) звернулось до суду з позовом до Міжрегіонального головного управління Міндоходів - Центральний офіс з обслуговування великих платників (далі - відповідач, контролюючий орган) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 09 вересня 2013 року №0001042201, №0000202200 та №0000212201, якими позивачу збільшено грошові зобов'язання з рентної плати за нафту, що видобувається в Україні.

Оскаржувані рішення контролюючий орган прийняв на підставі акта від 21 серпня 2013 року №1016/41-20/00135390 про результати планової виїзної перевірки Товариства з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01 квітня 2010 року по 31 березня 2012 року, у якому зазначено про порушення Товариством вимог пункту 256.1 статті 256, пункту 257.1 статті 257 Податкового кодексу України (далі - ПК України), що призвело до заниження податкових зобов'язань по рентній платі за видобуток вуглеводної сировини (нафти) за період з 01 січня 2011 року по 31 березня 2012 року на загальну суму 145627463,24 грн.

У акті перевірки відповідач дійшов висновку, що платником рентної плати за нафту, природний газ і газовий конденсат, що видобуваються в Україні, у період з 01 січня 2011 року по 31 березня 2012 року є ПАТ «Укрнафта», проте остання не звітувала та не сплачувала рентну плату за видобуток нафти за договором про спільну діяльність №35/4.

Окружний адміністративний суд м. Києва постановою від 19 грудня 2013 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 18 лютого 2014 року, позов задовольнив.

Вищий адміністративний суд України ухвалою від 03 липня 2017 року рішення судів попередніх інстанцій залишив без змін.

У заяві про перегляд рішення суду касаційної інстанції Верховним Судом України з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 237 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), Офіс великих платників податків ДФС просить скасувати ухвалені по справі судові рішення та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позову.

На обґрунтування заяви додано копії ухвал Вищого адміністративного суду України від 06 липня 2015 року, 22 лютого 2016 року (провадження №№ К/9991/78570/12, К/800/12646/13 відповідно), які, на думку заявника, підтверджують неоднакове застосування судом касаційної інстанції пункту 256.1 статті 256, пункту 257.1 статті 257 ПК України у подібних правовідносинах.

Ухвалою Верховного Суду України від 18 жовтня 2017 року відкрито провадження у справі.

Заперечення на заяву про перегляд судового рішення від позивача не надходили.

Згідно з розпорядженням керівника апарату Верховного Суду України від 12 січня 2018 року №20/0/19-18 заява передана до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду на підставі підпунктів 1, 7 пункту 1 Розділу VII «Перехідні положення КАС України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року №2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон №2147-VIII).

За змістом підпункту 1 пункту 1 Розділу VII «Перехідні положення» КАС України в редакції Закону №2147-VIII заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України в адміністративних справах, які подані та розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку колегією у складі трьох або більшої непарної кількості суддів за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. Такі заяви розглядаються без повідомлення та виклику учасників справи, за винятком випадку, коли суд з огляду на обставини справи ухвалить рішення про інше.

Суд, перевіривши матеріали справи, наведені у заяві доводи, дійшов висновку про таке.

За правилами пункту 1 частини першої статті 237 КАС України одним із мотивів перегляду Верховним Судом України судових рішень в адміністративних справах є неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

Ухвалення різних за змістом судових рішень матиме місце в разі, коли суд (суди) касаційної інстанції у розгляді двох чи більше справ за тотожних предмета спору, підстав позову та за аналогічних обставин і однакового матеріально-правового регулювання спірних правовідносин дійшов (дійшли) протилежних висновків щодо заявлених позовних вимог.

У справі, рішення в якій просить переглянути заявник, суд касаційної інстанції, залишаючи в силі рішення судів попередніх інстанцій, погодився з позицією про протиправність збільшення Товариству суми грошового зобов'язання з рентної плати за нафту, що видобувається в Україні, порядок справляння якої на момент виникнення спірних правовідносин був врегульований розділом X ПК України, адже, за висновком судів, у період з січня 2011 року по березень 2012 року обов'язок із нарахування та сплати рентної плати повинна була виконувати та виконувала уповноважена особа за договором про спільну діяльність від 19 січня 1999 року №35/4 НГВУ «Чернігівнафтогаз» - підрозділ ПАТ «Укрнафта» без статусу юридичної особи.

В цій справі судження сторін та правові висновки суду щодо наявності/відсутності у позивача обов'язку по здійсненню податкового обліку і поданню податкової звітності з рентної плати обґрунтовувалися тим, що останній покладається в тому числі й на уповноважених осіб, які здійснюють господарську діяльність без створення юридичної особи на підставі договору про спільну діяльність, а не лише на суб'єкта господарювання, який є власником спеціального дозволу на користування надрами.

У рішенні від 06 липня 2015 року (№К/9991/78570/12), яка надана на підтвердження неоднакового застосування норм матеріального права у подібних правовідносинах, суд касаційної інстанції, залишаючи в силі рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині відмови у задоволенні позовних вимог, дійшов висновку, що у позивача (ДК «Укргазвидобування» НАК «Нафтогаз України») під час сплати узгоджених податкових зобов'язань по рентній платі за нафту, природний газ та газовий конденсат був наявний податковий борг й відповідач частину сплачених коштів зараховував на його погашення. У зв'язку із таким зарахуванням частина поточних податкових зобов'язань погашалася у наступних звітних періодах, тобто поза межами граничного строку, встановленого статтею 260 ПК України, у зв'язку з чим, за висновком суду, відповідачем правомірно застосовано до позивача штрафні санкції за затримку сплати таких сум коштів.

В ухвалі Вищого адміністративного суду України від 22 лютого 2016 року (провадження №К/800/12646/13), яка також надана на підтвердження неоднакового застосування норм матеріального права у подібних правовідносинах, суд касаційної інстанції, залишаючи в силі рішення суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову, дійшов аналогічного попередньому висновку, що у зв'язку із спрямуванням контролюючим органом частини сплачених позивачем (ДК «Укргазвидобування») зобов'язань по рентній платі за нафту, природний газ та газовий конденсат в рахунок погашення податкового боргу за попередні періоди, частина поточних податкових зобов'язань погашалася у наступних звітних періодах, тобто поза межами граничного строку, встановленого статтею 260 ПК України, у зв'язку з чим відповідачем правомірно застосовано до позивача штрафні санкції за затримку сплати таких сум коштів.

Відсутність рішень касаційного суду із правозастосовним висновком, які за змістом і значенням відрізняються від правового висновку судового рішення, яке оскаржується, унеможливлює порівняння таких рішень, визначення правомірності чи незаконності оскарженого рішення та формулювання висновку про правильне застосування норми матеріального закону щодо спірних правовідносин.

В оскаржуваній ухвалі не наведено іншого, ніж у наданих для порівняння судових рішеннях, тлумачення пункту 256.1 статті 256, пункту 257.1 статті 257 ПК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних у цій справі відносин).

Відповідно до частини першої статті 244 КАС України відсутність неоднакового застосування касаційним судом однієї й тієї самої норми права в подібних правовідносинах, що потягло ухвалення різних за змістом судових рішень, є підставою для відмови в задоволенні заяви.

З огляду на те, що обставини, які стали підставою для перегляду справи Верховним Судом України, не підтвердилися, в задоволенні заяви Офісу великих платників податків ДФС слід відмовити.

Керуючись підпунктом 1 пункту 1 Перехідних положень КАС України (в редакції Закону №2147-VIII) та статтями 241, 242, 244 КАС України (в редакції Закону України від 13 липня 2017 року №2136-VIII), Суд

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні заяви Офісу великих платників податків ДФС відмовити.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

__________________

__________________

__________________

С.С.Пасічник
І.А. Васильєва
В.П. Юрченко,

Судді Верховного Суду