ПОСТАНОВА
Іменем України

29 січня 2019 року 
м. Київ
справа №808/2892/14
адміністративне провадження №К/9901/9163/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача - Бившевої Л.І.,
суддів: Шипуліної Т.М.,  Хохуляка В.В., 
розглянув у судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін касаційну скаргу касаційну скаргу Вільнянської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Запорізькій області (правонаступник -Вільнянська об'єднана державна податкова інспекція Головного управління ДФС у Запорізькій області) на постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 18.12.2014 (судді - Нагорна Л.М.,- Мельник В.В., Юхименко О.В.) у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Екотехнологічна компанія "Гранік" (далі - ТОВ "Екотехнологічна компанія "Гранік") до Вільнянської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Запорізькій області (далі - ОДПІ) про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,
секретар судового засідання Савченко А.А., 
представник позивача Харламов Д.І.,
У С Т А Н О В И В:
ТОВ «Екотехнологічна компанія «Гранік» звернулося до суду із адміністративним позовом до ОДПІ, у якому просила визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення форми «Р» від 09.01.2014 №0000011500, яким товариству збільшено суму грошового зобов'язання за платежем «надходження від розміщення відходів у спеціально відведених для цього місцях чи на об'єктах, крім розміщення окремих видів відходів як вторинної сировини».
Запорізький окружний адміністративний суд постановою від 17.06.2014 у задоволенні позову відмовив.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що для визначення ставки екологічного податку відповідно до пункту 246.4 статті 246 Податкового кодексу України повинне враховуватись не фактичне існування забруднення навколишнього середовища внаслідок експлуатації місць видалення відходів, а забезпечення повного виключення потрапляння забруднюючих речовин у атмосферне повітря та водні об'єкти внаслідок його експлуатації.
Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд постановою від 18.12.2014 постанову суду першої інстанції скасував та позов задовольнив: скасував податкове повідомлення-рішення від 09.01.2014 №0000011500.
Суд апеляційної інстанції, задовольняючи позов, виходив з того, що суд першої інстанції надав неправильну правову оцінку поняттям «полігон» та «звалище». Так, суд апеляційної інстанції вказав, що суд першої інстанції помилково ототожнив названі поняття, у той час, як законодавчо ці поняття розмежовано. Крім того, суд апеляційної інстанції зазначив, що позивач є власником не звалища, а «Полігону поховання твердих побутових відходів для потреб територіальної громади м.  Вільнянська біля с. Українка Вільнянського району Запорізької області». З огляду на це суд апеляційної інстанції дійшов висновків, що у податкової інспекції не було правових підстав для застосування до спірних правовідносин норм пункту 246.4 статті 246 Податкового кодексу України, якими передбачено збільшення ставок екологічного податку за розміщення відходів саме на звалищах, які не забезпечують повного виключення забруднення атмосферного повітря або водних об'єктів. При цьому суд апеляційної інстанції зазначив, що Порядок встановлення нормативів збору за забруднення навколишнього природного середовища, затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 01.03.1999 №303, як і стягнення цього збору, діяли до 01.01.2011 та втратили чинність з прийняттям Податкового кодексу України, що унеможливлює його застосування до правовідносин у 2011 та 2012 роках відповідно.
Суди встановили, що відповідач провів документальну позапланову виїзну перевірку позивача з питань дотримання своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати збору за забруднення навколишнього природного середовища за 2010 рік та екологічного податку за період з 01.01.2011 по 31.12.2012, за результатами якої склав акт від 02.12.2013 №312/22/23855037. Також представниками контролюючого органу було проведено документальну позапланову невиїзну перевірку позивача з питань, викладених у запереченнях від 06.12.2013 №1817/10 до акту позапланової виїзної перевірки від 02.12.2013 №312/22/23855037 з питань дотримання своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати збору за забруднення навколишнього природного середовища за 2010 рік та екологічного податку за період з 01.01.2011 по 31.12.2012, за результатами якої складено акт від 30.12.2013 №350/22/23855037.
У ході перевірок встановлено факт порушення позивачем Постанови Кабінету Міністрів України від 01.03.1999 №303 «Про затвердження Порядку встановлення нормативів збору за забруднення навколишнього середовища і стягнення цього збору» (з наступними змінами та доповненнями), пункту 246.4 статті 246 Податкового кодексу України від 02.12.2010 №2755-6 (з наступними змінами та доповненнями), що призвело до заниження суми збору за забруднення навколишнього природного середовища за 2010 рік на 61  638,92  грн та заниження екологічного податку за 2011 2012 роки на 533  820,13 грн.
Таке порушення полягало у розміщенні позивачем відходів на звалищі (полігоні), яке не забезпечує повного виключення забруднення атмосферного повітря або водних об'єктів.
На підставі зазначених актів перевірки контролюючий орган прийняв податкове повідомлення-рішення форми «Р» від 09.01.2014 №0000011500, з приводу правомірності якого виник спір.
Суди також встановили, що видами діяльності підприємства позивача, зокрема, є: збирання безпечних відходів, оброблення та видалення безпечних відходів, що підтверджено довідкою Головного управління статистики у Запорізькій області з Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України. Позивач є власником «Полігону поховання твердих побутових відходів для потреб територіальної громади м. Вільнянська біля с. Українка Вільнянського району Запорізької області», що підтверджено долученими до матеріалів справи копіями Типової форми санітарно-технічного паспорту полігону, Дозволами на розміщення відходів та Паспортами місця видалення відходів.
Відповідно до звітів за 2010 - 2012 роки позивачем у рядку 4 Податкового розрахунку збору за забруднення навколишнього природного середовища та у рядку 1.1 розрахунку №2 податкового зобов'язання з екологічного податку, що справляється за розміщення відходів у спеціально відведених для цього місцях чи на об'єктах, у стовбці « 5» (коефіцієнт до ставки податку, який встановлюється залежно від місця (зони) розміщення відходів у навколишньому природному середовищі) застосовано коефіцієнт « 1», у стовбці « 6» (коефіцієнт за розміщення відходів на звалищах, які не забезпечують повного виключення забруднення атмосферного повітря або водних об'єктів, ставки податку, збільшуються у 3 рази) - коефіцієнт « 3».
Уточнюючими розрахунками за 2010 рік та екологічного податку за 2011 - 2012 роки, поданими 04.11.2013, змінено застосування коефіцієнту у графі « 5» з коефіцієнту « 1» на « 3» (місце (зона) розміщення відходів у навколишньому природному середовищі в межах населеного пункту або на відстані менш як 3 км. від таких меж), та у стовбці « 6» з коефіцієнту « 3» на « 1» (звалища, що забезпечують захист атмосферного повітря та водних об'єктів від забруднення). У зв'язку з зазначеним відповідач дійшов висновків про порушення платником податків Постанови Кабінету Міністрів України від 01.03.1999 №303 «Про затвердження Порядку встановлення нормативів збору за забруднення навколишнього природного середовища і стягнення цього збору», пункту 246.2 статті 246 Податкового кодексу України, а саме - позивачем не було збільшено ставки податку у 3 рази за розміщення відходів на звалищах, які не забезпечують повного виключення забруднення атмосферного повітря або водних об'єктів, що у свою чергу призвело до заниження суми збору за забруднення навколишнього природного середовища за 2010 рік на 61  368,92 грн та заниження екологічного податку за період 2011 - 2012 роки на 533  820,13 грн.
ОДПІ подала до Вищого адміністративного суду України касаційну скаргу на постанову суду апеляційної інстанції, у якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції та залишити в силі постанову суду першої інстанції.
Вищий адміністративний суд України ухвалою від 13.01.2015 відкрив касаційне провадження у цій справі.
Скаржник свої вимоги обґрунтовує тим, що суд апеляційної інстанції неправильно застосував норми статті 246 Податкового кодексу України, вважає, що поняття «звалище» і «полігон» є різними і Податковий кодекс України не містить положення оподаткування саме полігонів.
Вищий адміністративний суд України ухвалою від 13.01.2015 № К/800/1220/15 відкрив касаційне провадження у цій справі.
Відповідач не реалізував процесуальне право щодо подання заперечень проти касаційної скарги.
Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» від 02.06.2016 № 1401-VIII, який набрав чинності з 30.09.2016, статтю 125 Конституції України викладено в редакції, згідно з якою Верховний Суд є найвищим судом у системі судоустрою України.
Згідно з пунктом 7 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 2 червня 2016 року № 1402-VIII, який набрав чинності з 30.09.2016, з дня початку роботи Верховного Суду у складі, визначеному цим Законом, Верховний Суд України, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, Вищий господарський суд України, Вищий адміністративний суд України припиняють свою діяльність та ліквідуються у встановленому законом порядку.
Відповідно до пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, який набрав чинності з 30.09.2016, постановою Пленуму Верховного Суду від 30.11.2017 № 2 «Про визначення дня початку роботи Верховного Суду» днем початку роботи Верховного Суду визначено 15.12.2017.
Законом України від 03.10.2017 № 2147-VIII, який набрав чинності з 15.12.2017, Кодекс адміністративного судочинства викладено у новій редакції. 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції Закону України від 03.10.2017 № 2147-VIII, який набрав чинності з 15.12.2017) касаційні скарги (подання) на судові рішення в адміністративних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду ухвалою від 28.12.2018 прийняв касаційну скаргу відповідача до провадження та призначив справу до касаційного розгляду у судовому засіданні з повідомленням сторін на 22.01.2019.
Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду перевірив наведені у касаційній скарзі доводи та дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Приймаючи податкове повідомлення-рішення, з приводу правомірності якого виник спір, податковий орган керувався висновками про те, що відповідно до пункту 4 Порядку встановлення нормативів збору за забруднення навколишнього природного середовища і стягнення цього збору, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 01.03.1999 №303, який до 01.01.2011 визначав єдині правила встановлення нормативів збору за забруднення навколишнього природного середовища, а також його стягнення, суми збору, який справляється за викиди стаціонарними джерелами забруднення, скиди і розміщення відходів, обчислюються платниками збору самостійно щокварталу наростаючим підсумком з початку звітного року на підставі затверджених лімітів (щодо скидів і розміщення відходів) виходячи з фактичних обсягів викидів, скидів і розміщення відходів, нормативів збору та визначених за місцем знаходження цих джерел коригуючих коефіцієнтів, наведених відповідно в таблицях додатків 1 і 2.
Згідно з таблицею 2.5 додатку 2 до названого Порядку, за розміщення відходів на звалищах, які не забезпечують повного виключення забруднення атмосферного повітря або водних об'єктів, застосуванню підлягав коефіцієнт 3.
Перевірки платника податків проведені контролюючим органом з питань дотримання своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати збору за забруднення навколишнього природного середовища за 2010 рік та екологічного податку за період з 01.01.2011 по 31.12.2012.
Зазначена Постанова Кабінету Міністрів України від 01.03.1999 №303 діяла до 01.01.2011, відповідно її приписи були обов'язковими для платника податків у 2010 році до моменту втрати нею чинності. Відтак, нарахування податкових зобов'язань за 2010 рік у порядку, встановленому названою Постановою правильно визнано судом першої інстанції обґрунтованим.
З 01.01.2011 розпочали дію приписи норми пункту 246.4 статті 246 Податкового кодексу України, відповідно до яких аналогічно за розміщення відходів на звалищах, які не забезпечують повного виключення забруднення атмосферного повітря або водних об'єктів, ставки податку, зазначені у пунктах 246.1 -246.3 цієї статті, збільшуються у 3 рази.
Статтею 28 Закону України «Про відходи» встановлено, що з метою повного обліку та опису функціонуючих, закритих та законсервованих місць видалення відходів, їх якісного і кількісного складу, а також здійснення контролю за впливом відходів на навколишнє природне середовище та здоров'я людини ведеться реєстр місць видалення відходів. Реєстр місць видалення відходів ведеться на підставі відповідних паспортів, звітних даних виробників відходів, відомостей спеціально уповноважених органів виконавчої влади у сфері поводження з відходами. Дані реєстру підлягають щорічному уточненню. Порядок ведення реєстру місць видалення відходів визначається Кабінетом Міністрів України.
Наведений порядок затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.1998 №1216 (далі - Порядок). Згідно з пунктом 20 зазначеного Порядку, на підставі даних паспортів органи Мінекоресурсів на місцях разом з місцевими державними адміністраціями готують висновки щодо рівня екологічної безпеки місць видалення відходів, визначають категорію їх екологічної безпеки для навколишнього природного середовища та здоров'я людини. Висновки надсилаються власникам місць видалення відходів для вжиття ними заходів, спрямованих на забезпечення екологічно безпечного функціонування місць видалення відходів.
Пунктом 2 названого Порядку було визначено, що реєстр місць видалення відходів - це система даних, одержаних у результаті обліку та опису всіх об'єктів і спеціально відведених місць, де здійснюються операції з видалення відходів.
Приписами пункту 5 цього ж Порядку було встановлено, що на кожне місце видалення відходів складається спеціальний паспорт, у якому зазначається найменування і код відходів, їх кількісний та якісний склад, походження, а також технічні характеристики і відомості про методи контролю та безпечної експлуатації. Спеціальний паспорт складається власником місць видалення відходів відповідно до Інструкції про зміст і складання паспорта місці видалення відходів.
Положеннями пункту 19 Порядку було встановлено, що щорічно паспорти місць видалення відходів підлягають перегляду за результатами спостережень, контрольних замірів, додаткових робіт тощо і погоджуються органами Мінекономіки на місцях. У разі необхідності, за рішенням місцевих державних адміністрацій може здійснюватися позачергове уточнення даних паспортів місць видалення відходів.
Наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища та ядерної безпеки України від 14.01.1999 №12 було затверджено Інструкцію про зміст і складання паспорту місць видалення відходів (далі - Інструкція).
Абзацом 6 розділу 1 вказаної Інструкції визначено, що власники місць видалення відходів несуть відповідальність за достовірність і повноту інформації, наведеної в паспорті.
Названою Інструкцією визначено порядок заповнення розділу ХІ паспорту місця видалення відходів «Категорія екологічної безпеки місць видалення відходів», а саме зазначено, що категорію екологічної безпеки місць видалення відходів для навколишнього природного середовища і здоров'я людини визначають органи Мінекономіки на місцях разом з місцевими державними адміністраціями на підставі даних паспорта місць видалення відходів про обсяги накопичених відходів та клас їхньої небезпеки для людини, про наявність у районі місць видалення відходів забруднення вод, ґрунтів, атмосферного повітря та його рівень, про рівень природних та штучних засобів (водотривкі шари порід, ізоляційні екрани тощо) відвертання забруднення навколишнього середовища, про наявність та рівень моніторингу вод, ґрунтів, атмосферного повітря в районі місць видалення відходів, про особливості розташування місць видалення відходів, про рівень додержання вимог експлуатації місць видалення відходів тощо.
Отже, суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що з правового аналізу наведених норм вбачається, що документом, який є підставою для визначення категорії екологічної безпеки місць видалення відходів для навколишнього природного середовища, є дані паспортів, які занесені до реєстру місць видалення відходів. При цьому повноваження щодо визначення категорії екологічної безпеки місць видалення відходів для навколишнього природного середовища і здоров'я людини належать органам Мінекономіки на місцях разом з місцевими державними адміністраціями.
Суд першої інстанції витребував у Запорізької обласної державної адміністрації, Державної екологічної інспекції у Запорізькій області, Головного управління Держсанепідемслужби у Запорізькій області, Запорізького обласного управління водних ресурсів та позивача оригінали або їх належним чином посвідчені копії паспортів місця видалення відходів - Полігону поховання твердих побутових відходів для потреб територіальної громади м. Вільнянська біля с. Українка Вільнянського району Запорізької області за період 2010-2012 роки, власником якого є позивач.
З наданої Запорізьким обласним управлінням водних ресурсів суду копії паспорту місця видалення відходів полігону поховання твердих побутових відходів для потреб територіальної громади м. Вільнянська біля с. Українка Вільнянського району Запорізької області, який погоджений Запорізьким облводгоспом 11.11.2011, судом першої інстанції було встановлено наступне.
Так, відповідно до розділу ІІІ «Природно-геологічна характеристика місць видалення відходів» паспорту місця видалення відходів, у пункті 4 «якісна оцінка захищеності підземних (напірних) вод (умовні категорії)» зазначено - умовно захищені. У розділі VІІ «Відомості про забруднення навколишнього природного середовища у районі місць видалення відходів» зазначені відомості про забруднення поверхневих вод та про забруднення ґрунтів. У пункті 2.1 цього ж розділу «масштаб і дислокація забруднення» зазначено, що за наведеними даними вміст токсичних речовин в поверхневих водах довкола полігону перевищує допустимі рівні по свинцю (в 3 рази) та кадмію (в 10 разів). За наведеними даними вміст токсичних речовин в ґрунтах прилягаючої до полігону території по п'яти з семи показників перевищує допустимі рівні. Для зазначених угідь характерний значний інтервал коливань вмісту токсичних елементів від норми до перевищення в десятки разів.
Таким чином, судом першої інстанції було встановлено, що копія паспорту місць видалення відходів, який був складений безпосередньо позивачем та поданий на затвердження у 2011 році, містила відомості про забруднення поверхневих вод та ґрунтів, починаючи з 2009 року. При цьому відомості про незначний вплив на атмосферне повітря, ґрунтові води та ґрунт внаслідок експлуатації полігону містилися і у розділі 8 «Комплексна оцінка впливів полігону ТПВ на навколишнє середовище й характеристика залишкових впливів» та в «Заяві про екологічні наслідки діяльності» Матеріалів оцінки впливу на навколишнє природне середовище «Полігон поховання твердих побутових відходів для потреб територіальної громади м. Вільнянськ біля с.  Українка Вільнянського району Запорізької області».
Водночас, суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що з правового аналізу норм Порядку встановлення нормативів збору за забруднення навколишнього природного середовища та пункту 246.4 статті 246 Податкового кодексу України вбачається, що для визначення ставки екологічного податку повинне враховуватись не фактичне існування забруднення навколишнього середовища внаслідок експлуатації місць видалення відходів, а забезпечення повного виключення попадання забруднюючих речовин в атмосферне повітря та водні об'єкти внаслідок його експлуатації, що позивачем, у даному випадку, не забезпечено.
У той же час, надані до адміністративного позову та для перевірки документи підтверджували факт відсутності забезпечення позивачем повного виключення потрапляння забруднюючих речовин у атмосферне повітря та водні об'єкти внаслідок використання останнім відповідного місця видалення відходів. Наведене не було спростовано позивачем, яким було складено затверджений відповідними державними установами паспорт місця видалення відходів із зазначенням відомостей про те, що назване місце видалення відходів містить забруднення поверхневих вод та ґрунтів. Зазначене у свою чергу свідчить на користь висновку про незабезпечення позивачем повного виключення забруднення водних об'єктів.
Зважаючи на встановлені судами обставинами, судова колегія Верховного Суду погоджується з висновками суду першої інстанції про незабезпечення позивачем повного виключення забруднення водних об'єктів, що у свою чергу обумовлювало застосування до спірних правовідносин саме коефіцієнту 3 до ставок екологічного податку.
Так, відповідно до підпункту 14.1.223 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України розміщення відходів визначено як зберігання (тимчасове розміщення до утилізації чи видалення) та захоронення відходів у спеціально відведених для цього місцях чи об'єктах (місцях розміщення відходів, сховищах, полігонах, комплексах, спорудах, ділянках надр тощо), на використання яких отримано дозвіл спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади у сфері поводження з відходами.
Під відходами законодавцем розуміються будь-які речовини, матеріали і предмети, що утворилися у процесі виробництва чи споживання, а також товари (продукція), що повністю або частково втратили свої споживчі властивості і не мають подальшого використання за місцем їх утворення чи виявлення і від яких їх власник позбувається, має намір або повинен позбутися шляхом утилізації чи видалення (стаття 1 Закону України «Про відходи»)
Стаття 240 Податкового кодексу України вказує, що суб'єкти, зазначені у пункті 240.1 цієї статті набувають ознак платників екологічного податку за умови розміщення відходів у спеціально відведених для цього місцях чи на об'єктах, крім розміщення окремих видів відходів як вторинної сировини.
Стаття 1 Закону України «Про відходи», у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин визначає спеціально відведені місця чи об'єкти як місця чи об'єкти (місця розміщення відходів, сховища, полігони, комплекси, споруди, ділянки надр тощо), на використання яких отримано дозвіл спеціально уповноважених органів на видалення відходів чи здійснення інших операцій з відходами.
Згідно статті 35№ Закону України «Про відходи» захоронення побутових відходів дозволяється тільки на спеціально обладнаних для цього полігонах/звалищах.
Приписами пункту 246.4 статті 246 Податкового кодексу України встановлено, що за розміщення відходів на звалищах, які не забезпечують повного виключення забруднення атмосферного повітря або водних об'єктів, ставки податку, зазначені у пунктах 246.1 - 246.3 цієї статті, збільшуються у 3 рази.
Правовий режим поняття «звалище» законодавчо не виокремлено. При цьому відповідні дозволи від спеціально уповноважених органів видаються для відповідних місць видалення відходів, зокрема - полігонів. Чинне законодавство України не передбачало і не передбачає видачу жодних спеціальних дозвільних документів окремо для звалищ. 
Водночас, з системного правового аналізу викладених законодавчих норм вбачається, що законодавець у пункту 246.4 статті 246 Податкового кодексу України фактично використав узагальнююче поняття «звалище», яке охоплює усі види місць видалення відходів, перелічені у Законі України «Про відходи», а визначальною ознакою для застосування відповідного коефіцієнта є забезпечення чи незабезпечення відповідним підприємством саме повного виключення забруднення атмосферного повітря або водних об'єктів у спеціально відведеному місці.
Крім того, звертає на себе увагу і той факт, що відповідно до пункту 1.3 Наказу Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України від 10.01.2006 №5 «Про затвердження Рекомендацій з удосконалення експлуатації діючих полігонів та звалищ твердих побутових відходів», поняття полігону твердих побутових відходів та звалища - ототожнюються. А пунктом 2.1 цього ж Наказу встановлено, що нормальне функціонування полігонів та звалищ твердих побутових відходів може бути забезпечене за наявності на них (згідно із ДБН В.2.4-2-2005) визначених спільним переліком об'єктів, а саме - контрольно-пропускного пункту, навісу для механізмів, інвентарного будинку (будівельного вагончика), складу паливно-мастильних матеріалів, пожежних резервуарів, резервуару для питної води. Тобто технічні вимоги (зокрема Державні будівельні норми) для звалищ і полігонів законодавчо визначено однаково.
Наведене дає підстави для висновку про те, що вживання поряд понять «звалище» і «полігон» вказує на їх синонімічність та тотожність. Протилежний висновок потребує встановлення конкретних ознак, як юридичних так і технічних, які б дозволяли встановити відмінність між ними. Водночас у законодавстві такі відмінності відсутні.
Слід зазначити, що об'єктом оподаткування у даному випадку фактично є будь-яке розміщення відходів у будь-якому спеціально відведеному для цього місці за умови незабезпечення підприємством повного виключення забруднення атмосферного повітря або водних об'єктів. 
Передбачивши норму про збільшення ставки оподаткування для об'єктів на яких не забезпечено повне виключення забруднення атмосферного повітря або водних об'єктів до статті 246 Податкового кодексу України, якою регулюються ставки податку за розміщення відходів у спеціально відведених для цього місцях чи об'єктах, законодавець фактично продовжив застосування існуючого раніше коригуючого коефіцієнта, який застосовувався до прийняття Податкового кодексу України, що є обґрунтованим та стимулюючим фактором для обладнання відповідних місць для зберігання відходів, які б забезпечували їх повну ізоляцію від навколишнього природного середовища.
Правове регулювання наведеної законодавчої норми покликане забезпечити баланс між інтересами суспільства на безпечне довкілля і обов'язком сплати підвищеної ставки податку платниками, що є власниками підприємств, які не забезпечують повного виключення забруднення атмосферного повітря або водних об'єктів при розміщенні відходів у спеціально відведених місцях.
Інше розуміння цієї норми, на якому наполягає позивач, а саме, що платниками є лише особи, які отримали спеціальні дозволи на розміщення «звалищ», позбавили б розглядувану норму будь-якого правого значення.
Подібне тлумачення приписів пункту 246.4 статті 246 Податкового кодексу України фактично б означало, що з огляду на відсутність законодавчого виокремлення правового поняття «звалище» та відсутність відповідної категорії платників, наведена норма не підлягає застосуванню взагалі.
Крім того, відповідно до статті 67 Конституції України кожен зобов'язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.
Саме тому Верховний Суд виходить з розуміння того, чи є така поведінка позивача добросовісною як платника податків та підприємства, що не здійснює повного виключення забруднення атмосферного повітря або водних об'єктів при розміщенні відходів у відведеному місці, по відношенню до суспільства та його права на безпечне довкілля. А також враховано, що держава, має виконувати свої позитивні обов'язки за статтею 8 Конвенції перед суспільством, зокрема справляти законодавчо встановлену плату з підприємств, що не забезпечують повного виключення забруднення атмосферного повітря або водних об'єктів.
Відтак, висновки відповідача про заниження ТОВ «Екотехнологічна компанія «Гранік» суми збору за забруднення навколишнього природного середовища за 2010 рік на суму 61  638,92 грн та заниження екологічного податку за 2011 - 2012 роки на 533  820,13 грн є обґрунтованими.
Принцип всебічності з'ясування обставин вимагає від суду надати правову оцінку кожному доводу, а у випадку неприйняття - навести відповідні аргументи.
З урахуванням наведеного касаційна скарга відповідача підлягає задоволенню, ухвалене у даній справі рішення суду апеляційної інстанції - скасуванню, а рішення суду першої інстанції - залишенню в силі.
Відповідно до частини першої статті 351 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.
Керуючись пунктом 4 частини 1 статті 349, частини 1 статті 351, частиною 1, частиною 5 статті 355, статті 356, статті 359, частиною 3 статті 375, підпунктом 4 пункту 1 Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України,  -
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Вільнянської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Запорізькій області на постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 18.12.2014 задовольнити.
Постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 18.12.2014 скасувати і залишити в силі постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 17.06.2014.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................

Л.І. Бившева
Т.М. Шипуліна 
 В.В. Хохуляк ,
Судді Верховного Суду