Постанова
Іменем України
 
19 грудня 2018 року
місто Київ
 
справа № 127/15087/17-ц
провадження № 61-40433св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_4,
відповідач - ОСОБА_5,
третя особа - Орган опіки та піклування Вінницької міської ради,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 30 березня 2018 року у складі судді Жмудя О. О. та постанову Апеляційного суду Вінницької області від 13 червня 2018 року у складі колегії суддів: Медяного В. М., Денишенко Т. О., Матківської М. В.,
ВСТАНОВИВ:
У липні 2017 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5 про позбавлення батьківських прав стосовно малолітнього ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, та стягнення аліментів на утримання неповнолітнього сина в розмірі 1/4 від усіх доходів відповідача до досягнення дитиною повноліття.
Позовні вимоги обґрунтовувалось тим, що 17 жовтня 2009 року між сторонами зареєстровано шлюб, про що зроблено відповідний актовий запис за № 2669. Від шлюбу у сторін народився син - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1. Спільне сімейне життя між сторонами не склалось. 01 лютого 2012 року рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці шлюб між сторонами розірвано. З моменту розірвання шлюбу відповідач у справі з позивачем та сином не проживає, з сином не бачиться, не бере участі у його вихованні, не дарує подарунків, жодного разу не пропонував провести вихідні разом, в подальшому змінив номер особистого телефону і останні п'ять років не спілкується з дитиною. Дитину повністю утримують позивач та її батьки, намагаються надати йому усе необхідне, належне медичне лікування, проте позивач отримує невелику за розміром заробітну плату і не має можливості самостійно повністю забезпечувати сина. Малолітня дитина взагалі не знає свого батька.
Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 15 вересня 2017 року до участі у справі залучено орган опіки та піклування Вінницької міської ради (далі - Орган опіки та піклування) як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору.
06 листопада 2017 року позивачем подано заяву про зміну позовних вимог, відповідно до якої вона просила змінити спосіб виконання батьком обов'язку з надання утримання дитині, стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання неповнолітнього сина в розмірі 2 500, 00 грн до досягнення дитиною повноліття.
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 30 березня 2018 року позов задоволено частково. Суд позбавив ОСОБА_5 батьківських прав стосовно малолітнього сина ОСОБА_6; стягнув з ОСОБА_5 аліменти на користь ОСОБА_4 на утримання малолітнього сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, в твердій грошовій сумі в розмірі 1 750, 00 грн, щомісячно, починаючи з 14 липня 2017 року і до досягнення дитиною повноліття; рішення суду в частині стягнення аліментів у межах платежу за один місяць допущено до негайного виконання. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
Вирішуючи спір, суд першої інстанції врахував, що згідно з висновком виконавчого комітету Вінницької міської ради від 11 грудня 2017 року 
№ 01-00-011-53733 Орган опіки та піклування вважав за доцільне позбавити ОСОБА_5 батьківських прав стосовно дитини ОСОБА_6
Задовольняючи позовні вимоги, суд обґрунтовував ухвалене рішення тим, що відповідач не піклується про фізичний і духовний розвиток сина, не цікавиться його життям, станом здоров'я, інтересами та вподобаннями, не спілкується з сином, не проявляє ініціативи до зустрічей, що є свідченням того, що відповідач не займається вихованням своєї неповнолітньої дитини та виконанням своїх батьківських обов'язків, а відтак, наявні підстави для позбавлення його батьківських прав стосовно неповнолітнього сина в силу доцільності застосування такого крайнього заходу.
При визначенні розміру аліментів судом враховано стан здоров'я та матеріальне становище дитини, інші обставини, що мають істотне значення для вирішення спору. Вирішуючи питання про стягнення аліментів з відповідача на утримання дитини, суд виходив з того, що стягнення аліментів не повинно погіршувати становище іншого порівняно зі становищем одержувача аліментів. Також, судом взяв до уваги, що відповідач має на утриманні ще одного сина - ОСОБА_7
Постановою Апеляційного суду Вінницької області від 13 червня 2018 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції обґрунтовувалась тим, що суд першої інстанції, позбавляючи ОСОБА_5 батьківських прав, обґрунтовано виходив з того, що він не піклується про фізичний і духовний розвиток сина, не цікавиться його життям, станом здоров'я, інтересами та вподобаннями, не спілкується з сином, не проявляє ініціативи до зустрічей, а відтак, наявні підстави для позбавлення його батьківських прав стосовно неповнолітнього сина. В частині позовних вимог про стягнення аліментів апеляційний суд зазначив, що посилання відповідача на скрутне особисте матеріальне становище, не є достатньою підставою для невиконання обов'язку з надання утримання дитині та не може і не повинно ставитися в залежність від пасивної поведінки батька щодо знаходження законних джерел для забезпечення гідних умов проживання й розвитку власної дитини. Батько зобов'язаний знайти способи виконання обов'язку, а не причини, з яких він не здатен сплачувати аліменти.
У касаційній скарзі, поданій у липні 2018 року до Верховного Суду, ОСОБА_5 просив скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити частково, стягнути з нього аліменти у розмірі не більше 50 % від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, але не менше 30 % від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, провадження у справі в частині позовних вимог про позбавлення батьківських прав закрити.
Касаційна скарга обґрунтовувалась тим, що сам факт ухилення від сплати аліментів на дитину, хоча до липня 2017 року позивач, протягом майже 10 років, не зверталась до суду із позовом про стягнення аліментів, не є підставою позбавлення батьківських прав. Для позбавлення особи батьківських прав на підставі пункту 2 частини першої статті 164 СК України у справі повинні бути інші докази, ніж документи, які підтверджують заборгованість зі сплати аліментів. Сам факт такої несплати, хоча й систематичної, не є злісним ухиленням від участі у вихованні дитини. На переконання заявника, суди не мотивували свої рішення в частині визначення розміру аліментів саме у сумі 1 750, 00 грн. Під час судового розгляду заявник зазначав, що має на утриманні ще одну дитину від іншого шлюбу, не працює, оскільки не може знайти достатньо оплачувану роботу, піклується про матір пенсіонерку похилого віку. Визначений судом розмір аліментів у півтора рази перевищує прожитковий мінімум встановлений для дитини відповідного віку, в той час, коли доказів необхідності утримання дитини саме в такому розмірі судом не зазначено.
Ухвалою Верховного Суду від 03 вересня 2018 року відкрито касаційне провадження та витребувано матеріали справи.
ОСОБА_4 у відзиві на касаційну скаргу, просила її відхилити.
Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Верховний Суд вислухав суддю-доповідача, перевірив доводи касаційної скарги та матеріали цивільної справи, за результатами чого зробив висновок, що оскаржувані судові рішення відповідають вимогам законності та обґрунтованості, визначеним статтею 263 ЦПК України, а касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення.
З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Фактичні обставини справи
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що сторони у справі ОСОБА_4 і ОСОБА_5 перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 01 лютого 2012 року розірвано.
Від шлюбу у сторін народився син - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, який проживає разом із матір'ю.
Згідно з характеристикою, виданою 03 липня 2017 року Комунальним закладом «Дошкільний навчальний заклад № 72» на ОСОБА_6, хлопець охайний і вихований, має врівноважений характер і легко знаходить спільну мову як з дітьми, так і дорослими. Андрій виховується у неповній сім'ї, де мама ОСОБА_4 докладає усіх зусиль для того, щоб дитина росла всебічно розвинена та догляненою. Протягом трьох років перебування ОСОБА_6 у дитячому садочку вихованням сина займалася мати. Батько жодного разу не навідувався до дитячого садка. ОСОБА_6 є учнем хореографічного відділення (спортивно-бальні танці) Закладу «Вінницька дитяча школа мистецтв «Вишенька». Мати займається вихованням та навчанням сина, систематично відвідує усі святкові заходи, батьківські збори, оплачує навчання дитини у школі. Інформацією про участь батька у вихованні ОСОБА_6 заклад не володіє.
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що позивач витрачає значні кошти на утримання дитини, на її про фізичний і духовний розвиток, навчання.
Позивач працює в КЗ «ЦПМСД № 3» на посаді фельдшера - лаборанта клініко-діагностичної лабораторії та має позитивну характеристику за місцем роботи. Розмір її доходів за січень - червень 2017 року становить 23 588, 50 грн. 
Відповідач також є батьком дитини ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджується свідоцтвом про народження.
Судом першої інстанції допитано свідків ОСОБА_9, ОСОБА_10 та ОСОБА_11, які підтвердили обставини про те, що відповідач участі у вихованні сина не брав, ним не цікавився, хоча перешкоди у спілкуванні йому не створювалися, про його матеріальний стан невідомо.
Норми права, що регулюють спірні правовідносини
Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України 
«Про охорону дитинства»).
Частиною сьомою статті 7 Сімейного кодексу України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.
Щодо позбавлення батьківських прав
Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.
Відповідно до частини першої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.
Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України.
Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько, можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини.
Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.
Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.
Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.
Позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).
Суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення батьківських прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків.
Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.
Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» 
від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини (§ 57, § 58).
У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
У справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) від 16 липня 2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв'язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам'ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (§ 100).
Відповідно до статті 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.
Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
В оцінці наявності підстав для позбавлення батьківських прав Верховний Суд виходить з того, що позбавлення особи таких прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інші), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.
Верховний Суд дійшов переконання, що висновок судів першої та апеляційної інстанцій про необхідність застосування такого виняткового заходу, як позбавлення батьківських прав відповідача є обґрунтованим, оскільки відповідач тривалий час не піклується про фізичний і духовний розвиток сина, не цікавиться його життям, станом здоров'я, інтересами та вподобаннями, не спілкується з сином, не проявляє ініціативи до зустрічей, тобто не займається вихованням своєї неповнолітньої дитини та виконанням своїх батьківських обов'язків щодо неї. Будь-яких доказів, які б це спростовували або вказували на намагання батька займатись вихованням дитини чи наявність у цьому непереборних перешкод відповідач суду не надав.
Особа не може бути носієм батьківських прав стосовно народженої від нього дитини в разі, коли стосунки між батьком та дитиною тривалий час не підтримуються, відсутні стосунки, що ґрунтуються на кровному спорідненні, взаємній любові та повазі, за умов, що єдиним ініціатором припинення таких стосунків, враховуючи вік та зрілість, може вважатися виключно батько. Особа, яка самоусунулася від виконання своїх батьківських обов'язків стосовно неповнолітньої дитини, не може посилатися на необхідність збереження за ним батьківських прав.
За правилами частини четвертої статті 19 СК України при розгляді судом спорів щодо позбавлення та поновлення батьківських прав обов'язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.
Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи (частина п'ята цієї статті 19 цього Кодексу).
Судами встановлено, що згідно з висновком виконавчого комітету Вінницької міської ради від 11 грудня 2017 року № 01-00-011-53733 Орган опіки та піклування вважав за доцільне позбавити ОСОБА_5 батьківських прав щодо дитини ОСОБА_6
Суди, оцінивши наведений висновок Органу опіки та піклування відповідно до статті 89 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, дійшли правильного висновку про його аргументованість та врахували при вирішенні спору.
Щодо стягнення аліментів
Відповідно до частин першої-другої статті 27 Конвенції про права дитини держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов'язку щодо утримання дитини (частина друга статті 166 СК України).
Відповідно до вимог частини третьої статті 166 СК України при задоволенні позову про позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. У разі якщо мати, батько або інші законні представники дитини відмовляються отримувати аліменти від особи, позбавленої батьківських прав, суд приймає рішення про перерахування аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України та зобов'язує матір, батька або інших законних представників дитини відкрити зазначений особистий рахунок у місячний строк з дня набрання законної сили рішенням суду.
У статті 180 СК України встановлено, що батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Згідно з частиною третьою статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.
Відповідно до статті 184 СК України якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону.
Визначаючи розмір аліментів на утримання дитини, суд зобов'язаний врахувати всі обставини, зазначені в частині першій статті 182 СК України: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.
Судами першої та апеляційної інстанцій під час вирішення позовних вимог про стягнення аліментів враховано усі істотні обставини, зокрема, те, що на утриманні відповідача знаходиться інша неповнолітня дитина від іншого шлюбу ОСОБА_7
Верховний Суд погоджується із висновком судів про те, що, враховуючи вік та стан здоров'я відповідача, його доводи про те, що він не працює та не має доходу не можуть позбавляти дитину необхідного та достатнього матеріального забезпечення, навіть в разі позбавлення батьківських прав. Батько зобов'язаний вживати всіх необхідних заходів з метою отримання законних джерел для забезпечення гідних умов проживання й розвитку дитини, оскільки він не є непрацездатною особою. Такий висновок повною мірою відповідає інтересам дитини та захищає її права.
Доводи заявника в частині визначення розміру аліментів фактично спрямовані на зміну оцінки доказів, здійсненої судами, що перебуває поза межами повноважень суду касаційної інстанції та не може бути реалізоване цим судом під час перегляду оскаржуваних судових рішень.
Верховний Суд враховує, що у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я платника або одержувача аліментів та в інших випадках, передбачених СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів (частина перша статті 192 СК України).
У постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року у справі 
№ 6-143цс13 викладено правовий висновок, згідно з яким, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним.
Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги позову, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суди свої процесуальні дії належним чином обґрунтували, врахувавши при цьому, що доказування не може ґрунтуватися виключно на припущеннях.
Верховний Суд встановив, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність ухвалених судових рішень не впливають. 
ЄСПЛ вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, 
від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Враховуючи наведене, Верховний Суд зробив висновок, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_5залишити без задоволення.
Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 30 березня 2018 року та постанову Апеляційного суду Вінницької області від 13 червня 2018 рокузалишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді                                                                                                            С. О. Погрібний

                                                                                                                      О. В. Ступак

                                                                                                                      Г. І. Усик