Постанова
Іменем України
 
11 лютого 2019 року
м. Київ
 
справа № 761/1989/14-ц
 
провадження № 61-8св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Луспеника Д.Д. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Черняк Ю. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_4,
відповідачі: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8,
треті особи: Головне управління юстиції у м. Києві, Шандрівська сільська рада Миронівського району Київської області, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гнідюк Олександр Борисович, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кочерга Ганна Григорівна, приватний нотаріус Коростишівського районного нотаріального округу Яворенко Ірина Іванівна, ОСОБА_12, ОСОБА_13,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_8 - адвоката Кіяна АртураВасильовича, на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 07 червня 2018 року у складі судді                  Савицького О. А. та постанову Київського апеляційного суду від 04 грудня 2018 року у складі колегії суддів: Мазурик О. Ф., Кравець В. А., Махлай Л. Д.,

 
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.    Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У листопаді 2012 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, треті особи: Головне управління юстиції у м. Києві, Шандрівська сільська рада Миронівського району Київської області, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гнідюк О. Б., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кочерга Г. Г., приватний нотаріус Коростишівського районного нотаріального округу Яворенко І. І.              ОСОБА_12, ОСОБА_13, про визнання правочинів недійсними, визнання права власності на житлове приміщення та витребування майна з чужого незаконного володіння.
 
Позовна заява мотивована тим, що вона як спадкоємець за заповітом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_15 не змогла отримати свідоцтво про право власності, оскільки під час оформлення спадщини їй стало відомо, що спадкове майно, зокрема квартира АДРЕСА_1, була відчужена незаконним шляхом без волевиявлення ОСОБА_15, за довіреністю, яку останній не видавав.
Вважала, що невстановлені особи підробили довіреність від імені ОСОБА_15 на ім'я ОСОБА_5, яка була нібито посвідчена 25 грудня 2004 року головою Шандрівської сільської ради Миронівського району Київської області ОСОБА_16 за № 873. Вказувала, що ОСОБА_15 в оформленні довіреності участі не приймав, оскільки був у важкому стана внаслідок онкологічного захворювання і на наступний день помер, та жодних осіб на оформлення довіреності від свого імені не уповноважував. Згідно із частиною першою статті 236 ЦК України нікчемний правочин є недійсним з моменту його вчинення. З копії довідки Шандрівської сільської ради Миронівського району Київської області № 891 вбачається, що довіреність від імені ОСОБА_15 на ім'я ОСОБА_5, яка зазначена у договорі купівлі-продажу квартири від 17 листопада 2005 року, Шандрівською сільською радою Миронівського району Київської області не посвідчувалась та у книзі реєстрації відсутня.
Після смерті ОСОБА_15 ІНФОРМАЦІЯ_1 року, ОСОБА_5, діючи від імені померлої особи, видав довіреність на ім'я ОСОБА_6, яка посвідчена 13 серпня 2005 року приватним нотаріусом Коростишівського нотаріального округу Яворенко І. І., та зареєстрована у реєстрі за № 2203, дублікат якої видано 07 листопада 2005 року приватним нотаріусом Коростишівського районного нотаріального округу Яворенко І. І., та зареєстровано у реєстрі за № 2982.
ОСОБА_6 від імені померлого ОСОБА_15 уклав договір купівлі-продажу квартири із ОСОБА_7 Цей договір було посвідчено               07 листопада 2005 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального Гнідюком О.Б. та зареєстровано у реєстрі за № 14795.
Потім ОСОБА_7 уклав договір купівлі-продажу квартири із ОСОБА_13 Цей договір був посвідчений коли квартира знаходилася під арештом, а саме 30 листопада 2005 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального Кочергою Г. Г. та зареєстрований у реєстрі за № 3167.
21 березня 2007 року, ігноруючи ухвалу Шевченківського районного суду           м. Києва від 18 листопада 2005 року та постанову відділу Державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції                         у м. Києві від 05 грудня 2005 року про накладання арешту на вказану квартиру, державний виконавець відділу державної виконавчої служби Святошинського районного управління юстиції у м. Києві передав вищезазначену квартиру на реалізацію з прилюдних торгів, на виконання виконавчого листа, виданого 14 липня 2006 року Шевченківським районним судом м. Києва про стягнення із ОСОБА_13 (на той час власника квартири) на користь ОСОБА_17 боргу у розмірі 1 136 920 грн.
06 червня 2007 року під час дії арешту, який скасовано ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 27 грудня 2008 року, Державною акціонерною компанією «Національна мережа аукціонних центрів» були проведені прилюдні торги з реалізації вищезазначеної квартири, яка була продана ОСОБА_12
25 лютого 2013 року ОСОБА_12 уклала договір купівлі-продажу квартири із ОСОБА_8
Позивач указувала, що всі незаконні дії пов'язані з відчуженням квартири відбувалися у той час, коли її дійсний власник вже помер та існувала судова заборона на відчуження квартири, а вона в установленому законом порядку оформлювала зазначену квартиру у власність у порядку спадкування за заповітом.
Зазначала також, що ОСОБА_8 не є добросовісним набувачем спірної квартири, оскільки на момент придбання квартири з прилюдних торгів ОСОБА_12 та у подальшому її відчуження ОСОБА_8 існував спір щодо визнання прилюдних торгів недійсними за її позовом, пред'явленим у лютому 2010 року, та у державному реєстрі був запис щодо заборони відчуження квартири.
Вважала нікчемними довіреності, на підставі яких квартира вибула з володіння ОСОБА_15 без його волі, оскільки відсутня подія посвідчення документа, оформленого як довіреність.
Ураховуючи наведене, уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_4 просила суд: встановити нікчемність посвідчення 25 грудня 2004 року головою Шандрівської сільської ради Миронівського району Київської області ОСОБА_16 за № 873 довіреності від імені ОСОБА_15 на ім'я ОСОБА_5; встановити нікчемність перепосвідчення 13 серпня 2005 року приватним нотаріусом Коростишівського районного нотаріального округу Яворенко І. І. (зареєстровано у реєстрі за № 2203) після смерті             ОСОБА_15 довіреності від імені ОСОБА_5 на ім'я ОСОБА_6; визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 від 07 листопада 2005 року, укладений між ОСОБА_6 від імені ОСОБА_15 та ОСОБА_7, що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ГнідюкомО. Б.та зареєстрований у реєстрі за № 14795; визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_2 та витребувати цю квартиру з чужого незаконного володіння.
 
Справа розглядалася судами неодноразово.
 
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 06 червня 2017, яка залишена без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 23 жовтня             2017 року, закрито провадження у справі у частині позовних вимог                 ОСОБА_4 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири від 07 листопада 2005 року, укладеного між ОСОБА_6 від імені ОСОБА_15 та ОСОБА_7
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Останнім рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 07 червня 2018 року позов ОСОБА_4 задоволено.
Визнано недійсною з моменту вчинення довіреність від імені                ОСОБА_15 на ім'я ОСОБА_5, посвідчену 25 грудня 2004 року головою Шандрівської сільської ради Миронівського району Київської області ОСОБА_16 за № 873.
Визнано недійсною з моменту вчинення довіреність від імені ОСОБА_5 на ім'я ОСОБА_6, посвідчену 13 серпня 2005 року приватним нотаріусом Коростишівського районного нотаріального округу Яворенко І. І. та зареєстровану у реєстрі за № 2203, дублікат якої видано 07 листопада 2005 року приватним нотаріусом Коростишівського районного нотаріального округу Яворенко І. І. та зареєстровано у реєстрі за № 2982.
Визнано за ОСОБА_4 право власності на трикімнатну квартиру АДРЕСА_2 у порядку спадкування за заповітом після ОСОБА_15, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 року.
Витребувано на користь ОСОБА_4 трикімнатну квартиру АДРЕСА_2 з незаконного володіння             ОСОБА_8
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що довіреність від 13 серпня 2015 року, якою ОСОБА_5, діючи від імені ОСОБА_15, уповноважив ОСОБА_6 керувати та розпоряджатися усім майном ОСОБА_15, була укладена вже після смерті останнього, тому позовні вимоги                  ОСОБА_4 про визнання недійсними з моменту вчинення довіреностей суд вважав обґрунтованими.
З огляду на те, що позивач не відмовлялася від спадщини, а нотаріус відмовив їй у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на спірну квартиру після смерті ОСОБА_15, суд дійшов висновку про необхідність визнання за ОСОБА_4 права власності на спірну квартиру у порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_15, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 року, оскільки іншого способу захисту та поновлення права позивача не існує.
Врахувавши ту обставину, що майно вибуло з володіння позивача, як спадкоємця померлого власника, не з її волі й не з волі спадкодавця, суд вважав, що позивач як спадкоємець майна, що залишилося після померлого власника, має право на витребування із незаконного володіння спірної квартири, що перебуває у власності ОСОБА_8
 
Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції 
 
Постановою Київського апеляційного суду від 04 грудня 2018 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_8 - адвоката Кіяна А. В., залишено без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду                  м. Києва від 07 червня 2018 року - без змін.
 
Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що ухвалюючи рішення, суд першої інстанції повно з'ясував обставини справи та дав належну правову оцінку всім доказам, наданим сторонами згідно зі статтями 12, 81, 263 ЦПК України, а у рішенні навів переконливі доводи на обґрунтування своїх висновків. Рішення суду ухвалено з дотримання норм матеріального та процесуального права, тому немає підстав для його зміни чи скасування.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
У касаційній скарзі, поданій у грудні 2018 року до Верховного Суду, представник ОСОБА_8 - адвокат Кіян А. В., посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_4
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що судами формально розглянуто справу на користь позивача, не досліджено усіх обставин справи та не надано належної оцінки всім зібраним у справі доказам. Суди не вказали, чим підтверджується відсутність волевиявлення ОСОБА_15 на видачу              25 грудня 2004 року довіреності на ім'я ОСОБА_5
Зазначає, що судами не досліджено оригінал спірної довіреності та не встановлено місце її знаходження, а пояснення Шандрівської сільської ради від 12 березня 2015 року, які покладені в основу судових рішень, надані після спливу більше 10 років з дати посвідчення довіреності та на підставі нечіткої копії.
Вважає, що обставини, на які посилається позивач, не є підставою для визнання правочину недійсним. Судами не вказано, яким чином наведені нею факти впливають на дійсність довіреності від 25 грудня 2004 року та яким чином вони свідчать про порушення чинного законодавства під час її посвідчення. 
Суди взагалі не дослідили обставин посвідчення довіреності від 13 серпня 2005 року та не перевірили підстави визнання цієї довіреності недійсною.
Районним судом, з висновками якого погодився й апеляційний суд, не враховано, що ОСОБА_8 є добросовісним набувачем квартири, оскільки придбала її за відплатним договором в особи, яка теж мала право на її відчуження, тому квартира не може бути у неї витребувана. Також посилається на те, що квартира придбана ОСОБА_12 на прилюдних торгах, а в подальшому нею, тому суди безпідставно не застосували частину другу статті 388 ЦК України.
Вказує, що висновок суду в частині задоволення позовних вимог про визнання права власності суперечить положенням статтям 330, 388, 392 ЦК України, так як з позовом про визнання права власності може звернутися тільки власник такого майна, а позивач ніколи власником спірної квартири не була.
Посилається на сплив строку позовної давності, про застосування якої заявлено у суді першої інстанції. 
 
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
 
У лютому 2019 року ОСОБА_4 подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому вказує, що доводи скарги є безпідставними, оскільки суди дослідили всі вказані у ній обставини та надали їм належної правової оцінки. Наявні у матеріалах справи докази як окремо, так і в сукупності свідчать про те, що довіреність від 25 грудня 2004 року ОСОБА_15 на ім'я ОСОБА_5 не видавалась та Шандрівською сільською радою Миронівського району Київської області ніколи не посвідчувалася.
Вказує, що вона в установленому законом порядку прийняла спадщину після смерті ОСОБА_15, у зв'язку з чим у неї виникли речові права на спірну квартиру, тому вона мала право на звернення до суду з вимогою про витребування майна з чужого незаконного володіння, а доводи заявника про зворотне не відповідають нормам матеріального права. 
Вважала, що посилання ОСОБА_8 в апеляційній скарзі на неправильне застосування положень статей 330, 388, 392 ЦК України є необґрунтованими.
 
2.    Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарга представника ОСОБА_8 - адвоката Кіяна А. В. задоволенню не підлягає.

 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Частиною першою статті 402 ЦПК Українивизначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
Відповідно до частини першої та абзацу 1 і 2 частини третьої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов'язки лише для особи, яка його вчинила.
 
Статтею 244 ЦК України встановлено, що представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю.
Довіреність - це письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами.
 
Згідно зі статтею 245 ЦК України форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин. Довіреність, що видається у порядку передоручення, підлягає нотаріальному посвідченню.
 
Відповідно до частини першої статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені, частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України.
 
Згідно із частиною першою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Цивільному кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.
 
У частині третій статті 215 ЦК України визначено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.
 
Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю (частина перша статті 216 ЦК України).
 
Встановивши та оцінивши обставини справи та надані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суди дійшли висновку, що ОСОБА_15 не мав волевиявлення на видачу довіреності та не видавав її, тому наявні правові підстави для задоволення позовних вимог про визнання довіреності від 25 грудня 2004 року недійсною.
При цьому, суди взяли до уваги, що ОСОБА_15 хворів на онкологічне захворювання, у зв'язку з чим у грудні 2004 року був прооперований та після операції знаходився у квартирі ОСОБА_4, де і помер 26 грудня               2004 року. На день посвідченні довіреності - 25 грудня 2004 року, ОСОБА_15 фізично не міг з'явитися до Шандрівської сільської ради Миронівського району Київської області для видачі від свого імені довіреності, оскільки перебував після операції у квартирі ОСОБА_4 у            м. Києві та на наступний день помер. Ці обставини доведені і не спростовані.
Також враховано, що 25 грудня 2004 року був вихідним днем, тому довіреність у цей день не посвідчувалася Шандрівською сільською радою Миронівського району Київської області. А з довідки Шандрівської сільської ради Миронівського району Київської області від 12 березня 2015 року вбачається, що така довіреність не посвідчувалася та у книзі реєстрації відсутній відповідний запис.
 
Апеляційний суд правильно відхилив посилання представника                      ОСОБА_8 на те, що довідка Шандрівської сільської ради Миронівського району Київської області, яка надана більш ніж через 10 років після посвідчення довіреності, є неналежним доказом у справі, так як надана довідка відповідно до вимог статей 77, 78 ЦПК України є належним й допустимим доказом у справі, оскільки містить інформацію щодо предмета доказування та отримана без порушення порядку, встановленого законом.
 
Таким чином, колегія суддів погоджується з тим, що позивачем доведено належними та допустимими доказами, що наявна у матеріалах справи копія довіреності від 25 грудня 2004 року від імені ОСОБА_15 не доводить вчинення останнім дій щодо уповноваження ОСОБА_5 діяти від його імені. У зв'язку з відсутністю події посвідчення від імені ОСОБА_15 довіреності, а також волевиявлення останнього на вчинення таких дій, зазначені позивачем обставини для визнання довіреності від 25 грудня 2004 року недійсною ґрунтуються на вимогах закону.
 
Положенням частини першої статті 248 ЦК України визначено підстави припинення представництва за довіреністю, зокрема довіреність припиняє дію у разі смерті особи, яка видала довіреність.
 
Відповідно до частини другої статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).
 
Суди вірно вказали, що довіреність, видана в порядку передоручення, підлягає нотаріальному посвідченню після подання основної довіреності, у якій застережене право на передоручення, а за приписами статті 240 ЦК України представник, який передав своє повноваження іншій особі, повинен повідомити про це особу, яку він представляє, та надати їй необхідні відомості про особу, якій передано відповідні повноваження (замісника), а тому правильно вважали довіреність від 13 серпня 2005 року нікчемною, вказавши, що посвідчення довіреності у порядку передоручення після смерті особи суперечить вимогам законодавства, так як ОСОБА_15 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року та довіреність від 25 грудня 2004 року припинила свою дію.
 
Також правильними є висновки судів щодо задоволення позовних вимог про визнання права власності на квартиру та її витребування з незаконного володіння, так як відповідно до цивільного законодавства особа, яка вважає, що її речові права порушено, має право звернутися до суду як з позовом про визнання відповідної угоди недійсною, так і з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння.
 
Згідно зі статтею 396 ЦК України особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу.
 
Відповідно до статті 3 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
 
Частиною 1 статті 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
 
Згідно зі статтею 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
 
На підставі частини 5 статті 1268 ЦК України спадщина належить спадкоємцю незалежно від часу її прийняття з часу відкриття спадщини.
 
Часом відкриття спадщини відповідно до частини другої статті 1220 ЦК України є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою.
 
Суди вірно вказали, що свідоцтво про право на спадщину не створює ніяких нових прав у спадкоємця на майно, а тільки підтверджує вже існуюче право на нього, оскільки право на спадкове майно виникає у спадкоємця з моменту відкриття спадщини, тому з огляду на наведені положення закону, а також взявши до уваги те, що ОСОБА_4 у встановленому законом порядку прийняла спадщину після смерті ОСОБА_15, до якої у тому числі входить спірна квартира, суди дійшли правильного висновку про те, що з часу прийняття спадщини позивачем їй належать речові права на спірну квартиру, тобто право володіння та користування квартирою, тому вона мала право на звернення до суду з відповідними позовними вимогами.
 
Узявши до уваги те, що ОСОБА_4 не відмовлялася від спадщини, а нотаріусом відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом у зв'язку з відчуженням квартири на підставі недійсної довіреності, виданої від імені померлого ОСОБА_15, суди дійшли обґрунтовано висновку про визнання за ОСОБА_4 права власності на спірну квартиру у порядку спадкування за заповітом після                ОСОБА_15, так як іншого способу захисту та поновлення права позивача не існує.
 
Також, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, правильно застосувавши норми статей 387-388, 396 ЦК України, вірно вказав, що спірна квартира вибула з володіння власника поза його волею, а тому наявні правові підстави для витребування зазначеної квартири від ОСОБА_18, у тому числі від добросовісного набувача, що передбачено пунктом 3 частини першої статті 388 ЦК України. 
 
При цьому посилання відповідача на те, що квартира раніше була реалізована у порядку виконання судового рішення не заслуговує на увагу, оскільки на момент придбання спірної квартири ОСОБА_12 з прилюдних торгів вона перебувала під забороною відчуження, а саме було накладено арешт ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва                     від 18 листопада 2005 року, про що були відповідні записи у Державному реєстрі заборон та відчуження та остання мала можливість перевірити відповідну інформацію.
 
Апеляційний суд правильно відхилив доводи представника ОСОБА_8 про не викладення змісту усіх доводів та заперечень у судовому рішенні районного суду, як підставу для його скасування, пославшись на висновки Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) про те, що право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі. Рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29, 30 рішення ЄСПЛ у справі «Руїз Торія проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною. Більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).
 
Європейський суд з прав людини також вказав, що пункт 1                           статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (§ 23 рішення у справі «Проніна проти України»).
При цьому встановивши, що ОСОБА_4 у 2007 році зверталася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом про визнання недійсними договорів купівлі-продажу спірної квартири                                            від 07 та 30 листопада 2005 року, тобто мав місце факт переривання перебігу позовної давності (стаття 264 ЦК України), суди вірно відхилили доводи ОСОБА_8 щодо пропуску ОСОБА_4 строку позовної давності.
 
Таким чином доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні представником відповідача норм матеріального та процесуального права й зводяться до переоцінки судом доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.
Наведені у касаційній скарзі представника відповідача доводи є аналогічними із доводами його апеляційної скарги, були предметом дослідження у судах попередніх інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують, на законність та обґрунтованість судових рішень не впливають.
 
Згідно з частиною третьою статті 468 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу представника ОСОБА_8 - адвоката Кіяна Артура Васильовича - залишити без задоволення.
 
Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 07 червня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 04 грудня 2018 року залишити без змін.
 
Поновити виконання рішення Шевченківського районного суду м. Києва                      від 07 червня 2018 року. 
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                           Д. Д. Луспеник
 
Б.І. Гулько
 
Ю.В. Черняк