Постанова
Іменем України 
27 листопада 2018 року
м. Київ
справа № 761/34661/16-к
провадження № 51- 1849 км18
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі: 
головуючого                                              ОСОБА_1 ,
суддів                                                           ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання              ОСОБА_4 , 
прокурора                                                   ОСОБА_5 ,
захисника                                                   ОСОБА_6 
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 на вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 25 травня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 27 вересня 2017 року щодо ОСОБА_7 у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12016100100010836, за обвинуваченням
ОСОБА_7 , громадянина України,                         ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого, останній раз 13 лютого 2013 року вироком Шевченківського районного суду м. Києва за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185, ст. 71 Кримінального кодексу України (далі – КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк чотири роки шість місяців.
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК.
 
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 25 травня 2017 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 2 ст. 186 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк п`ять років. 
Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави судові витрати у зв`язку з проведенням судової товарознавчої експертизи в розмірі 351, 84 грн. 
Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 27 вересня 2017 року вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_7 залишено без змін. 
Згідно з вироком ОСОБА_7 визнано винуватим у тому, що він               31 серпня 2016 року о 17 годині 30 хвилин, перебуваючи в приміщенні магазину « ІНФОРМАЦІЯ_2 » на вул. Старовокзальній, 21 у м. Києві відкрито викрав жіночу сумку бірюзового кольору зі шкірозамінника вартістю 472, 33 грн., завдавши                          ФОП « ОСОБА_8 » майнової шкоди за зазначену суму.  
 
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, просить судові рішення щодо ОСОБА_7 скасувати та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. При цьому зазначає, що судовий розгляд проведено однобічно, висновки суду про доведеність вини ОСОБА_7 не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження і ґрунтуються на показаннях свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , які містять істотні протиріччя щодо обставин справи. Також зазначає, що дії ОСОБА_7 помилково кваліфіковані за ч. 2 ст. 186 КК, тоді як його дії необхідно кваліфікувати за ч. 2 ст. 185 КК. Крім того, посилаючись на вимоги                   ст. ст. 118, 122 КПК, заперечує правильність рішення суду про стягнення з обвинуваченого витрат на залучення експертів. До того ж, вказує, що апеляційний суд всупереч вимог ст. 419 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК) не проаналізував усі доводи захисника та не зазначив підстав, з яких визнав апеляційну скаргу необґрунтованою. 
 
Позиції інших учасників судового провадження
Прокурор ОСОБА_5 вважав касаційну скаргу необґрунтованою та просив залишити її без задоволення.
 
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, доводи захисника ОСОБА_6 , який підтримав касаційну скаргу та просив її задовольнити, доводи прокурора ОСОБА_5 та перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Згідно з ч. 1 ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК) суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Як встановлено ч.ч. 1, 2 ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є лише: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених у частині першій цієї статті підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412–414 цього Кодексу. Можливість скасування судом касаційної інстанції судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій через невідповідність їх висновків фактичним обставинам кримінального провадження (ст. 411 КПК) чинним законом не передбачена.
Зі змісту касаційної скарги захисника убачається, що він, окрім іншого, посилається на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи та просить доказам по справі дати іншу оцінку, ніж її дали суди першої та апеляційної інстанцій, тоді як перевірка цих обставин до повноважень касаційного суду законом не віднесена. 
Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст.186 КК є правильним, та відповідно до вимог ч. 3 ст. 370, п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК ґрунтується на об`єктивно з`ясованих обставинах, які підтверджені доказами, безпосередньо дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК.
Зокрема, суд першої інстанції, мотивуючи свої висновки про доведеність винуватості ОСОБА_7 у відкритому викраденні чужого майна, послався у вироку на показання свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_14 та ОСОБА_12 . 
Так, свідок ОСОБА_13 зазначала, що працює продавцем в магазині «Фабрика сумок», 31 серпня 2016 року до зазначеного магазину зайшов ОСОБА_7 , а потім вона бачила як він виходив з магазину із сумкою; вона побігла за ним на вулицю та почала кричати, щоб той зупинився, після чого він почав бігти, оглядаючись на неї та тримаючи сумку при собі; інший перехожий намагався наздогнати його, в подальшому по дорозі вона звернулася до правоохоронців, згодом правоохоронці привели ОСОБА_7 , а викрадена сумка була у нього на шиї. Свідок ОСОБА_9 повідомила, що вона проходила стажування в магазині «Фабрика сумок» біля метро «Вокзальна», перебуваючи в торгівельному залі вона побачила, як ОСОБА_7 з сумкою вже знаходився в дверях магазину, щоб вийти, вона почала кричати, щоб він зупинився, а її напарниця ОСОБА_13 побігла за ним, після чого чоловік змінив ходу та почав бігти, згодом він був затриманий перехожим. 
Свідок ОСОБА_10 показав, що 31 серпня 2016 року він був на вул. Старовокзальній в м. Києві та побачив як чоловік вибіг з боку магазину сумок і за ним бігла жінка, він побіг за чоловіком, щоб зупинити його, при цьому чоловік обертався з сумкою, але через деякий час викинув жіночу бірюзову сумку по дорозі; ОСОБА_7 він наздогнав, затримав, а в подальшому працівник поліції підібрав викрадену сумку. 
Свідки ОСОБА_14 та ОСОБА_12 повідомили про те, що вони працюють оперуповноваженими Шевченківського РУ НП в м. Києві, 31 серпня 2016 рони вони знаходились на вул. Старовокзальній в м. Києві і бачили як чоловік із сумкою яскравого бірюзового кольору біжить, а за ним бігла жінка та чоловік, які голосно кричали, проте чоловік не зупинявся, вони також побігли за ним, але його зупинив перехожий з сумкою, а жінка повідомила про викрадення сумки з магазину. 
Відповідно до встановлених обставин, суд першої інстанції обґрунтовано не знайшов підстав для сумніву в достовірності показань свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , оскільки наведені у вироку показання про обставини викрадення ОСОБА_7 сумки з приміщення магазину «Фабрика сумок» не містять істотних протиріч і кожен з допитаних свідків давав показання про різні етапи вчинення кримінального правопорушення: починаючи з моменту, коли ОСОБА_7 зайшов до магазину, розташованого в м. Києві на вул. Старовокзальній, 21, та закінчуючи моментом затримання обвинуваченого на перехресті вулиць Старовокзальної та Жилянської в м. Києві. Враховуючи зазначене, суд першої інстанції обґрунтовано поклав показання указаних свідків в основу обвинувального вироку щодо ОСОБА_7 .
Обставин, які би ставили під сумнів достовірність цих показань, за результатами судового розгляду не встановлено. Переконливих доводів щодо існування таких обставин не містить і касаційна скарга.
Також суд, обґрунтовуючи доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, послався на дані, що містяться у протоколі огляду місця події. Зокрема, згідно з указаним протоколом під час огляду місця події– ділянки місцевості, розташованої на перехресті вул. Жилянської та вул. Старовокзальної у м. Києві, було виявлено та вилучено жіночу сумку, що знаходилась на плечі затриманого ОСОБА_7 , який був присутнім під час цієї слідчої (розшукової) дії. При цьому останній пояснив, що він викрав її з магазину « ІНФОРМАЦІЯ_2 » на вул. Старовокзальній.
Що ж стосується посилань захисника на неправильну кваліфікацію дій ОСОБА_7 , то вони є неспроможними з огляду на спосіб та форму заволодіння сумкою, оскільки намагання обвинуваченого зникнути з місця пригоди з викраденим майном було правильно розцінено судом першої інстанції як переростання таємного викрадення майна у відкрите. Окрім того, відповідні доводи були предметом перевірки суду першої інстанції та обґрунтовано визнані безпідставними, причому суд у вироку навів відповідні мотиви прийнятого рішення щодо кваліфікації дій  ОСОБА_7 .
Таким чином, суд першої інстанції, дослідивши та проаналізувавши зібрані у справі докази, дійшов правильного висновку про те, що ОСОБА_7 винний у вчиненні інкримінованого правопорушення та правильно кваліфікував його дії за ч. 2 ст. 186 КК.
Необґрунтованими є й доводи захисника про недопустимість як доказу протоколу огляду місця події від 31 серпня 2016 року.
Так, згідно з ч. 3 ст. 214 КПК огляд місця події у невідкладних випадках може бути проведений до внесення відомостей у ЄРДР. Водночас, з матеріалів кримінального провадження убачається, що огляд місця події від 31 серпня 2016 року дійсно було проведено до внесення відомостей до ЄРДР, проте цей огляд проводився безпосередньо після вчинення злочину та затримання ОСОБА_7 , а тому такий випадок з огляду на положення ч. 3 ст. 214 КПК є невідкладним.
А покликання захисника на те, що в ході проведення огляду місця події фактично був проведений обшук ОСОБА_7 , спростовується даними протоколу цієї слідчої (розшукової) дії, у якому зазначено, що в ході огляду у ОСОБА_7 було виявлено жіночу сумку зеленого кольору, яка була перекинута через плече. А оскільки об`єкт пошуку – сумка знаходилась у безпосередньому візуальному сприйнятті сторонніми й не була прихована., тому була відсутня і необхідність її відшукання, тобто не було потреби в обшуку затриманого ОСОБА_7 з огляду на мету проведення цієї слідчої (розшукової) дії згідно з ч. 1 ст. 234 КПК.
Також є необґрунтованими і посилання захисника щодо неправильності рішення суду в частині стягнення з ОСОБА_7 витрат на залучення експертів.
Відповідно до ч. 2 ст. 124 КПК у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта, а тому суд першої інстанції правильно вирішив питання щодо стягнення з ОСОБА_7 процесуальних витрат. 
Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд відповідно до вимог ст. 419 КПК дав належну оцінку викладеним в апеляційній скарзі захисника доводам, у тому числі й тим, на які захисник посилається у касаційній скарзі, зокрема, щодо неправильної кваліфікації дій ОСОБА_7 , та визнав їх необґрунтованими. Свої висновки належним чином умотивував. Вони підтверджені доказами, які суд апеляційної інстанції ретельно перевірив і належним чином оцінив. Із даними висновками погоджується і колегія суддів касаційного суду. 
Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були б безумовною підставою для зміни чи скасування судових рішень щодо ОСОБА_7 , не встановлено.
Тому колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу засудженого залишити без задоволення.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, пунктом 4 параграфу 3 розділу 4 Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року, Суд
ухвалив:
вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 25 травня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 27 вересня 2017 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника – без задоволення.
Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.
 
Судді:

 
ОСОБА_1                                ОСОБА_2                               ОСОБА_3