Постанова  
Іменем України
 
19 грудня 2018 року
м. Київ
 
справа № 761/26228/15-ц
провадження № 61-1526св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
 
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів: Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1,
відповідач - ОСОБА_2,
третя особа - Третя київська державна нотаріальна контора,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2, від імені якого діє адвокат ОСОБА_3, на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 13 червня 2017 року у складі судді Притули Н. Г. та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 16 листопада 2017 року у складі колегії суддів: Немировської О. В., Соколової В. В., Чобіток А. О.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У вересні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним.
 
Позовну заяву мотивовано тим, що 05 лютого 2010 року державним нотаріусом Третьої київської державної нотаріальної контори Марущак С. В. був посвідчений договір дарування 1/2 частини квартири, за умовами якого ОСОБА_1 подарував ОСОБА_2 1/2 частини квартири АДРЕСА_1.
 
Про укладений договір йому стало відомо у вересні 2014 року після отримання інформаційної довідки з Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна від 25 вересня 2014 року КВ-2014 та отримання від відповідача копії договору дарування. 
 
Висновком медико-соціальної експертної комісії станом на 24 жовтня 2009 року його визнано інвалідом ІІ групи безстроково, а причиною встановлення інвалідності стало психічне захворювання, яке виникло у нього в 1999-2000 роках. Крім того, позивач перебуває під постійним наглядом лікарів-психіатрів та проходить лікування.
 
Зазначені обставини перешкоджали позивачу зрозуміти зміст оспорюваного правочину, юридичні наслідки його укладення та про його існування позивач забув.
 
Оскільки при укладенні спірного договору в силу свого захворювання він не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, його внутрішнє волевиявлення не було вільним та не відповідало його внутрішній волі, на підставі статей 203, 225 ЦК України, ОСОБА_1 просив суд визнати недійсним договір дарування 1/2 частини квартири АДРЕСА_1, укладений 05 лютого 2010 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, посвідчений від 05 лютого 2010 року державним нотаріусом Третьої київської державної нотаріальної контори за реєстраційним номером 2-80; визнати недійсною державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1.
 
Ухвалою (протокольно) Шевченківського районного суду м. Києва від 19 листопада 2015 року Третю київську державну нотаріальну контору залучено до справи як третю особу.
 
Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 13 червня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано недійсним договір дарування 1/2 частини квартири, укладений 05 лютого 2010 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, посвідчений державним нотаріусом Третьої київської державної нотаріальної контори Пилипчук О. І. та зареєстрований в реєстрі за номером 2-80. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат. 
 
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції, керуючись вимогами статей 203, 212, 225, 257, 261 ЦК України, виходив з того, що на час укладення оспорюваного договору дарування позивач за своїм психічним станом не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними.
Вимоги позивача про визнання недійсною державної реєстрації права власності ОСОБА_2 на 1/2 частини спірної квартири не ґрунтуються на вимогах статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», якою врегульований порядок внесення записів до Державного реєстру прав та їх скасування.
 
Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 16 листопада 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилено, а рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 13 червня 2017 року залишено без змін.
 
Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для визнання договору дарування недійсними на підставі статті 203, частини першої статті 225 ЦК України.
 
У касаційній скарзі, поданій у грудні 2017 року до Верховного Суду, ОСОБА_2, від імені якого діє адвокат ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.
 
Касаційну скаргу мотивовано тим, що в основу оскаржуваних судових рішень покладено єдиний висновок судово-психіатричної експертизи та не взято до уваги доводів відповідача, наведених ним на спростування позовних вимог, а також наданих ним доказів. Судами необґрунтовано відмовлено у задоволенні клопотання про проведення повторної експертизи у справі. Висновки судів попередніх інстанцій про неможливість позивачем усвідомлювати значення своїх дій спростовуються його особистими поясненнями, явкою в судові засідання, а також поданими процесуальними документами, які підписані ним власноруч. Суди попередніх інстанцій помилково вважали відсутніми підстави про застосування строку позовної давності, не врахували наявність інших доказів, які вказують про обізнаність позивача щодо правочину, вчиненого в лютому 2010 року. Крім того, позивач стверджував, що 1/2 частини своєї квартири він подарував відповідачу після досягнення з ним домовленості про отримання позивачем коштів за її здачу відповідачем в оренду. Проте в судовому засіданні вказував, що підписуючи договір дарування, мав на увазі договір довічного утримання. Судом не було витребувано оспорюваний договір дарування, а позивачем долучено лише його копію.
 
У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_1 зазначив, що судами в повному обсязі з'ясовані обставини справи, належним чином оцінені докази, що мають значення для правильного вирішення цього спору. Разом з цим заявником не зазначено, які саме порушення та неправильне застосування норм матеріального та процесуального права допущені судами попередніх інстанцій під час розгляду справи, а також не зазначені норми законодавства України, які не були ними застосовані.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга задоволенню не підлягає.
 
Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Згідно із положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Судами попередніх інстанцій установлено, що ОСОБА_1 був власником квартири АДРЕСА_1, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 20 грудня 2005 року.
 
05 лютого 2010 року між ОСОБА_1 як дарувальником та ОСОБА_2 як обдаровуваним був укладений договір дарування 1/2 частини вказаної квартири.
 
У договорі зазначено, що при укладенні договору сторони діють добровільно, розуміючи значення своїх дій.
 
З пункту 9 договору дарування відомо, що нотаріусом роз'яснено сторонам договору положення статей 203, 717-719, 721, 727, 728 ЦК України.
 
Право власності ОСОБА_2 на частину спірної квартири було зареєстроване Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності 11 лютого 2010 року.
 
Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 
 
Згідно із частиною першою статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.
 
Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.
 
За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. 
 
Пленум Верховного Суду України в пункті 16 постанови від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснив, що для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК України зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК України.
Висновок про тимчасову недієздатність сторони такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи є лише одним із доказів у такій справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.
 
Висновком судово-психіатричної експертизи від 01 грудня 2016 року встановлено, що ОСОБА_1 станом на 05 лютого 2010 року страждав на стійкий хронічний психічний розлад у вигляді шизофренії параноїдної, безперервний тип перебігу, з вираженим апатико-дисоціативним типом дефекту та на день підписання договору дарування частини квартири - 05 лютого 2010 року за своїм психічним станом не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними.
 
Як вбачається з висновку, ОСОБА_1 був поставлений діагноз «Шизофренія, параноїдна форма, безперервний тип перебігу, стійкий параноїчний синдром. Виражений апатико-дисоціативний тип».
Крім того, з висновку відомо, що ОСОБА_1 звертався до лікарів-психіатрів 19 січня та 17 лютого 2010 року, у результаті чого йому поставлений діагноз «Шизофренія, параноїдна форма».
 
Отже, оскільки у висновку судово-психіатричної експертизи від 01 грудня 2016 року вказано про неусвідомлення учасником правочину значення своїх дій та неможливість керувати ними, наявні підстави для визнання договору купівлі-продажу недійсним, передбачені частиною першою статті 225 ЦК України.
 
Такий висновок судів попередніх інстанцій узгоджується з правової позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року у справі № 6-9цс12.
 
Врахувавши висновок судово-психіатричної експертизи в сукупності з іншими доказами у справі, суди дійшли обґрунтованого висновку про наявність підстав визнати оспорюваний договір дарування недійним на підставі статті 203, частини першої статті 225 ЦК України.
 
Доводи касаційної скарги про те, що суди необґрунтовано відмовили у призначенні повторної експертизи, до уваги не приймаються, оскільки доводи, наведені відповідачем на обґрунтування таких клопотань, не вказували на невідповідність висновку судово-психіатричної експертизи вимогам законодавства України, встановлених для їх проведення.
 
Частиною другою статті 150 ЦПК України 2004 року визначено, що у випадку, якщо висновок експерта буде визнано необґрунтованим або таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає сумніви в його правильності, судом може бути призначена повторна експертиза, яка доручається іншому експертові (експертам).
 
Суди попередніх інстанцій розглянули в повній мірі подані стороною відповідача клопотання про призначення повторної судово-психіатричної експертизи та не знайшли підстав для її проведення. 
 
Доводи касаційної скарги про те, що суди безпідставно відмовили у задоволенні клопотання про застосування строку позовної давності, колегія суддів вважає непоґрунтованими, а аргументи заявника щодо неповажності причин пропуску позивачем цього строку спростовуються наведеними ОСОБА_1 підставами його пропуску.
 
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
 
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).
 
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
 
Суди встановили, що про порушення своїх прав ОСОБА_1 дізнався лише 25 вересня 2014 року після отримання інформаційної довідки з Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна від 25 вересня 2014 року КВ-2014 № 76317, про що зазначив у позовній заяві, поданій до суду у вересні 2015 року. Таким чином, підстави для відмови ОСОБА_1 у задоволенні позову відповідно до вимог частини четвертої статті 267 ЦК України відсутні.
Крім того, судами враховано підтверджені матеріалами справи відомості щодо тривалого психічного захворювання ОСОБА_1 та встановлення йому у зв'язку з цим другої групи інвалідності безстроково за декілька місяців до укладення оспорюваного правочину.
 
Отже, колегія суддів дійшла висновку, що доводи касаційної скарги висновку судів не спростовують, на законність судових рішень не впливають, в основному направлені на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
 
Таким чином, доводи касаційної скарги та зміст оскаржуваних судових рішень не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
 
Згідно з положеннями статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_2, від імені якого діє адвокат ОСОБА_3, залишити без задоволення.
 
Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 13 червня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 16 листопада 2017 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                      Д. Д. Луспеник 
 
Судді:                                                                                                 Б. І. Гулько
 
                                                                                                            Є. В. Синельников
 
                                                                                                            С. Ф. Хопта 
 
                                                                                                            Ю. В. Черняк