Постанова
Іменем України
12 грудня 2018 року
м. Київ
справа №369/3357/16ц
провадження №61-5635св18
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Стрільчука В. А.,
суддів: Кузнєцова В.О., Олійник А.С. (суддя-доповідач), Ступак О.В., Усика Г.І.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_3,  
відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Персонал Плюс»,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета               позову - ОСОБА_4
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Персонал Плюс» на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 травня 2016 року у складі судді Пінкевич Н.С. та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 10 листопада 2016 року у складі суддів: Мельника Я.С., Матвієнко Ю.О., Волохова Л.А.,
ВСТАНОВИВ:
11 квітня 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Персонал Плюс» (далі - ТОВ «Персонал Плюс») про відшкодування шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою    (далі - ДТП).
Позов мотивовано тим, що 06 вересня 2015 року внаслідок зіткнення автомобілів «ГАЗ», державний номерний знак НОМЕР_1, під керуванням ОСОБА_4 та «Lexus», державний номерний знак НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_5 (у зв'язку з одруженням змінили прізвище на ОСОБА_3), сталася ДТП, яка сталося з вини водія ОСОБА_4, який  перебував у трудових відносинах з ТОВ «Персонал Плюс». Внаслідок вказаних обставин автомобіль «Lexus», власником якого є позивач, зазнав механічних пошкоджень, вартість усунення яких склала 210 862,49 грн. Оскільки вартість послуг з визначення вартості матеріального збитку, завданого позивачу, склала 1 200,00 грн, розмір збитків, завданих позивачу складає 212 062,49 грн. Частину вартості відновлювального ремонту (49 490,00 грн) позивачу відшкодовано ПАТ «НАСК  «Оранта», якою застраховано цивільно-правову відповідальність водія автомобіля «ГАЗ». Невідшкодовану частину збитків (110 218,00 грн та 1 200,00 грн за проведення автотоварознавчого дослідження) позивач на підставі частини першої статті 1172 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) просить стягнути з відповідача,  який відмовився здійснити таке відшкодування у добровільному порядку. 
Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 травня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 10 листопада 2016 року, позов задоволено. Стягнуто з ТОВ «Персонал Плюс» на користь ОСОБА_3 майнову шкоду у розмірі 111 418,00 грн.
Рішення мотивоване тим, що вину водія автомобіля «ГАЗ» ОСОБА_4 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП) встановлено постановою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 14 вересня 2015 року. ОСОБА_4 є працівником відповідача, шкоду майну позивача завдав під час виконання ним трудових обов'язків, тому не відшкодовану частину збитків має сплатити ТОВ «Персонал Плюс».
Апеляційний суд, посилаючись на висновки Верховного Суду України, викладені у постанові №6-108цс13 від 06 листопада 2013 року, відхилив доводи відповідача про відсутність у нього обов'язку відшкодовувати матеріальну шкоду позивачу, оскільки він не є власником автомобіля «ГАЗ», вказавши, що такий обов'язок покладено на нього частиною першою статті 1172 ЦК України.
У листопаді 2016 року ТОВ «Персонал Плюс» звернулось до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду, передати справу на розгляд до суду першої інстанції.
23 грудня 2016 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ТОВ «Персонал Плюс», зупинено виконання рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 травня 2016 року до закінчення касаційного провадження.
У лютому 2017 року від позивача надійшло заперечення на касаційну скаргу, в якій зазначено про безпідставність доводів касаційної скарги, у зв'язку з чим оскаржувані судові рішення не підлягають скасуванню.
02 лютого 2018 року вказану справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду.
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Ухвалою Верховного Суду від 03 грудня 2018 року вказану справу призначено до розгляду у складі п'яти суддів.
Касаційну скаргу мотивовано тим, що оскаржувані судові рішення прийняті з порушенням норм процесуального права (статей 15, 74, 191, 213, 298, 304, 305  ЦПК України 2004 року). Зокрема, судом апеляційної інстанції ТОВ «Персонал Плюс» належним чином не повідомлено про час та місце розгляду справи; судами першої та апеляційної інстанцій проігноровано заперечення ТОВ «Персонал Плюс», в яких містилось пояснення стосовно того, що відповідач на момент ДТП не був володільцем автомобіля «ГАЗ». Рішення ухвалено з порушеннями норм матеріального права, а саме  статті 1187 ЦК України, оскільки суди першої та апеляційної інстанцій, не зважаючи на пояснення відповідача, не з'ясували особу, яка володіла транспортним засобом «ГАЗ» і яка, відповідно до статті 1194 ЦК України, зобов'язана відшкодувати потерпілій (позивачу) особі невідшкодовану страховою компанією частину збитків, тобто не встановив належного відповідача у цій справі.
У запереченнях на касаційну скаргу, поданих представником позивача, вказано, що відповідач вже виконав оскаржувані ним судові рішення та проводить стягнення у погашення відшкодування із заробітної плати третьої особи. Доводи заявника касаційної скарги стосовно не повідомлення його про розгляд справи не відповідають дійсності. Судами першої та апеляційної інстанцій повно та всебічно було розглянуто справу та ухвалено законне рішення про відшкодування шкоди саме ТОВ «Персонал Плюс», а останнє безпідставно стверджує, що суд на власний розсуд повинен був залучити до розгляду справи іншого належного відповідача.
Третьою особою заперечення на касаційну скаргу не подано.
Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Згідно з частиною першою статті 304 ЦПК України 2004 року справа розглядається апеляційним судом за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими цією главою.
Частиною першою статті 158 ЦПК України 2004 року передбачено, що розгляд судом цивільної справи відбувається в судовому засіданні з обов'язковим повідомленням осіб, які беруть участь у справі.
Відповідно до частини першої статті 298 ЦПК України 2004 року апеляційний суд не пізніше наступного дня після постановлення ухвали про прийняття апеляційної скарги до розгляду надсилає копії апеляційної скарги та доданих до неї матеріалів особам, які беруть участь у справі, і встановлює строк, протягом якого можуть бути подані ними заперечення на апеляційну скаргу.
Повідомлення сторін про час і місце розгляду справи проводиться відповідно до вимог статей 74-76 ЦПК України 2004 року.
Згідно з частиною четвертою статті 74 ЦПК України 2004 року судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за три дні до судового засідання, а судова повістка повідомлення - завчасно.
Відповідно до частини п'ятої статті 74 ЦПК 2004 року судова повістка разом із розпискою, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається поштою рекомендованим листом із повідомленням або через кур'єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншою особою, яка бере участь у справі. Стороні чи її представникові за їх згодою можуть бути видані судові повістки для вручення відповідним учасникам цивільного процесу. Судова повістка може бути вручена безпосередньо в суді, а у разі відкладення розгляду справи про час і місце наступного засідання може бути повідомлено під розписку.
Відповідно до положень пункту 1 частини першої статті 169 ЦПК 2004 року суд відкладає розгляд справи у разі неявки в судове засідання однієї із сторін або будь-кого з інших осіб, які беруть участь у справі, про яких нема відомостей, що їм вручені судові повістки.
Розгляд справи за відсутності учасника процесу, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).  
Згідно зі статтею 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом, а відповідно до статті 6 Конвенції таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які мають бути справедливими.  
У пункті 26 рішення Європейського суду з прав людини від 15 травня 2008 року у справі «Надточій проти України» (заява N 7460/03) зазначено, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.  
З матеріалів справи убачається, що ухвалою Апеляційного суду Київської області від 21 червня 2016 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ТОВ «Персонал Плюс» на рішення                                        Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 травня 2016 року (а. с. 87).
23 червня 2016 року ухвалою апеляційного суду закінчено проведення підготовчих дій, вказану справу призначено до розгляду у судовому засіданні 01 вересня 2016 року об 12 годині 00 хвилин (а. с. 88).
Згідно з поштовим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с. 100) ухвалу про призначення розгляду справи на 01 вересня 2016 року відповідачем ТОВ «Персонал Плюс» отримано 06 вересня 2016 року.
01 вересня 2016 року судове засідання не відбулось. Згідно з довідкою Апеляційного суду Київської області №22ц-780/4109/2016 від 01 вересня 2016 року у зв'язку із хворобою судді розгляд справи відкладено на 06 жовтня 2016 року (а. с. 89), про що під підпис повідомлено представника позивача (а. с. 90).
06 вересня 2016 року, відповідно до журналу розгляду справи, в судовому засіданні було обговорено питання про розгляд справи у відсутності відповідача і третьої особи та протокольно ухвалено розглянути справу їх у відсутності. Розгляд справи відкладено на 10 листопада 2016 року, про що також повідомлено лише представника позивача (а. с. 104).
З журналу розгляду справи за 10 листопада 2016 року випливає, що судове засідання відбулося за участю тільки представника позивача.
З матеріалів справи вбачається, що відповідачем повістку про виклик до суду щодо розгляду апеляційної скарги 01 вересня 2016 року о 12-00 годин отримано лише 06 вересня 2016 року (а. с. 100), тобто пізніше дня призначення розгляду справи. Доказів повідомлення відповідача про наступні судові засідання в матеріалах справи немає..
Таким чином, суд апеляційної інстанції порушив норми процесуального права, розглянув справу за відсутності доказів про належне повідомлення відповідача ТОВ «Персонал Плюс» про дату, час і місце розгляду справи.
Пунктом 5 частини першої статті 411 ЦПК України визначено, що судові рішення підлягають обов'язковому скасуванню з направленням справи на новий розгляд, якщо справу розглянуто за відсутності будь-кого з учасників справи, належним чином не повідомлених про дату, час і місце судового засідання, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою касаційну скаргу такою підставою.
З огляду на викладене, Верховний Суд вважає за необхідне касаційну скаргу задовольнити, ухвалу апеляційного суду скасувати, а справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Керуючись статтями 400, 409, 411, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду 
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Товариство з обмеженою відповідальністю «Персонал Плюс» задовольнити частково.
Ухвалу Апеляційного суду Київської області від 10 листопада 2016 року скасувати, передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий                                                                                               В. А. Стрільчук
Судді:                                                                                                            В. О. Кузнєцов
                                                                                                            А.С. Олійник
                                                                                                            О.В. Ступак
                                                                                                            Г.І. Усик