Постанова
Іменем України
 
15 листопада 2018 року
м. Київ
 
справа № 522/14452/15-ц
провадження № 61-23715св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Хопти С. Ф.,
 
учасники справи:
позивач - заступник прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Одеської міської ради,
відповідач - ОСОБА_4,
особа, яка подала касаційну скаргу - ОСОБА_5,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Апеляційного суду Одеської області від 14 липня 2016 року у складі колегії суддів: Гірняк Л. А., Дрішлюка А. І., Сєвєрової Є. С., у справі за позовом заступника прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Одеської міської ради до ОСОБА_4 про витребування майна з чужого незаконного володіння,
 
ВСТАНОВИВ:
У липні 2015 року заступник прокурора Одеської області звернувся до суду із указаним позовом, обґрунтовуючи вимоги тим, що 12 серпня 2010 року між Одеською міською радою та товариством з обмеженою відповідальністю «АРТ» (далі - ТОВ «АРТ») укладено договір купівлі-продажу об'єктів нерухомого майна комунальної власності, у тому числі нежитлових приміщень площею 195,3 кв. м, які розташовані по                            АДРЕСА_1, в м. Одесі. Зазначений договір було укладено на підставі рішення Одеської міської ради від 14 квітня 2010 року.
У подальшому за договором купівлі-продажу від 05 листопада 2010 року ТОВ «АРТ» здійснило відчуження зазначених нежитлових приміщень приватному підприємству «Фірма «Стенфорд-Інвест» (далі - ПП «Фірма «Стенфорд-Інвест»), яке 25 травня 2011 року уклало договір купівлі-продажу вказаного нерухомого майна з товариством з обмеженою відповідальністю «УТЬОСОВ» (далі - ТОВ «УТЬОСОВ»), яке на підставі договору купівлі-продажу від 29 вересня 2014 року здійснило відчуження спірного нерухомого майна на користь ОСОБА_4
Постановою Вищого господарського суду України від 16 жовтня                2014 року скасовано пункт 13 рішення Одеської міської ради від 14 квітня 2010 року «Про перелік об'єктів комунальної власності територіальної громади м. Одеси, що підлягають приватизації та відчуженню у 2010 році, та внесення змін до рішень Одеської міської ради» та визнано недійсним договір міни, укладений між Одеською міською радою та ТОВ «АРТ» шляхом підписання удаваних правочинів - договору дарування від 12 серпня                   2010 року та договору купівлі-продажу 23 об'єктів комунальної власності територіальної громади м. Одеси (у тому числі спірних приміщень).
Посилаючись на викладені обставини та вважаючи, що спірне майно вибуло з володіння територіальної громади м. Одеси поза її волею, позивач просив витребувати у ОСОБА_4 на користь територіальної громади м. Одеси нежитлові приміщення І поверху по АДРЕСА_1, в м. Одесі; визначити порядок виконання судового рішення, вказавши, що воно є підставою для внесення запису про державну реєстрацію права власності на вказані нежитлові приміщення.
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 09 березня               2016 року у складі судді Нікітіної С. Й. у задоволенні позовних вимог заступнику прокурору Одеської області в інтересах держави в особі територіальної громади м. Одеси у особі Одеської міської ради відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що укладаючи вказані договори дарування та купівлі-продажу, Одеська міська рада вийшла за межі своїх повноважень, що встановлено судовим рішенням, яке набрало законної сили, однак факт наявності волі на відчуження є очевидним. Крім того позивачем пропущено строки позовної давності.
Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 14 липня 2016 року скасовано рішення суду першої інстанції та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову заступника прокурора Одеської області. Витребувано у ОСОБА_4 на користь територіальної громади м. Одеси майна в особі Одеської міської ради нежитлові приміщення І поверху площею 195,3 кв. м, розташовані по АДРЕСА_1, в м. Одесі.
 
Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що постановою Вищого господарського суду України від 16 жовтня 2014 року встановлений вихід Одеської міської ради за межі своїх повноважень під час укладення з                  ТОВ «АРТ» договору купівлі-продажу спірних нежитлових приміщень. Втручання у право власності відповідача відбулось у зв'язку з обґрунтованим сумнівом щодо законності набуття нею права власності на спірне нежитлове приміщення. Висновки суду щодо пропуску позивачем строку позовної давності є помилковими.
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 березня 2017 року відхилено касаційну скаргу ОСОБА_4, рішення Апеляційного суду Одеської області від 14 липня 2016 року залишено без змін.
 
У касаційній скарзі, поданій у червні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_5, чоловік відповідача ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу, обґрунтовано тим, що рішення про позбавлення права власності відповідача стосується прав та обов'язків співвласника витребуваних об'єктів, ОСОБА_5, як чоловіка ОСОБА_4, однак судом не залучено його до участі у справі. Відповідач є добросовісним набувачем спірного нерухомого майна. Суд апеляційної інстанції не врахував факт наявності волі Одеської міської ради на відчуження спірного майна шляхом укладення договору міни та неправильно застосував практику Європейського суду з прав людини та положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування, на підставі якого відбулось укладення спірного правочину, не може бути єдиною підставою для висновку про недійсність цього договору. Суд вийшов за межі позовних вимог, витребувавши у відповідача інше нежитлове приміщення, аніж вказане у прохальній частині позову.
Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Справа передана до Верховного Суду.
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Касаційна скарга не підлягає задоволенню.
 
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до частин третьої та четвертої статті 405 ЦПК України за результатами розгляду касаційної скарги суд приймає постанову відповідно до статті 416 цього Кодексу. При цьому за наявності підстав може бути скасовано раніше прийняту постанову суду касаційної інстанції. Суд касаційної інстанції розглядає скаргу, вказану в частині першій цієї статті, в межах доводів, які не розглядалися під час касаційного розгляду справи за касаційною скаргою іншої особи.
Суди встановили, що 12 серпня 2010 року між Одеською міською радою та ТОВ «АРТ» укладено договір купівлі-продажу об'єктів нерухомого майна комунальної власності, у тому числі нежитлових приміщень І поверху площею 195,3 кв. м, які розташовані по АДРЕСА_1, в м. Одесі. 
Цей договір було укладено на підставі рішення Одеської міської ради                    від 14 квітня 2010 року «Про перелік об'єктів комунальної власності територіальної громади м. Одеси, що підлягають приватизації та відчуженню у 2010 році, та внесення змін до рішень Одеської міської ради».
Пунктом 13 цього рішення доручено представництву з управління комунальною власністю Одеської міської ради укласти договір купівлі-продажу з ТОВ «АРТ» об'єктів комунальної власності територіальної громади м. Одеси.
За договором купівлі-продажу від 05 листопада 2010 року ТОВ «АРТ» здійснило відчуження зазначених нежитлових приміщень ПП «Фірма «Стенфорд-Інвест», яке 25 травня 2011 року уклало договір купівлі-продажу вказаного нерухомого майна з ТОВ «УТЬОСОВ», яке на підставі договору купівлі-продажу від 29 вересня 2014 року продало це майно ОСОБА_4 за 994 071 грн.
Постановою Одеського апеляційного господарського суду від 25 липня       2014 скасоване рішення Господарського суду Одеської області                              від 14 березня 2014 року, позовні вимоги заступника прокурора Одеської області задоволені частково. 
Припинене провадження у справі в частині позовних вимог про визнання незаконним та скасування пункту 13 рішення Одеської міської ради                  від 14 квітня 2010 року №5649-V. 
Визнаний недійсним договір дарування від 12 серпня 2010 року. 
Визнаний недійсним договір купівлі-продажу об'єктів комунальної власності Одеської територіальної громади - 23 нежитлових приміщень від 12 серпня 2010 року. 
Визнаний недійсним договір міни, укладений 12 серпня 2010 між ТОВ «АРТ» та Одеською міською радою, 23 об'єктів комунальної власності територіальної громади м. Одеси на об'єкт власності ТОВ «АРТ» - адміністративну будівлю літ. «А», загальною площею 6 756,7 кв.м, по                        вул. Верстатобудівна, 12, м. Одеса.
У решті позову відмовлено.
Постановою Вищого господарського суду України від 16 жовтня 2014 року скасовано пункт 13 рішення Одеської міської ради від 14 квітня 2010 року «Про перелік об'єктів комунальної власності територіальної громади                   м. Одеси, що підлягають приватизації та відчуженню у 2010 році, та внесення змін до рішень Одеської міської ради» та визнано недійсним договір міни, укладений між Одеською міською радою та ТОВ «АРТ» шляхом підписання удаваних правочинів - договору дарування від 12 серпня              2010 року та договору купівлі-продажу 23 об'єктів комунальної власності територіальної громади м. Одеси, у тому числі спірного об'єкта нерухомого майна.
Вирішуючи спір, апеляційний суд виходив із того, що спірне нерухоме майно комунальної власності територіальної громади м. Одеси підлягає витребуванню у відповідача на користь власника - територіальної громади м. Одеси на підставі статті 388 ЦК України з огляду на те, що воно було відчужене всупереч волі власника. Така воля була виражена у рішенні Одеської міської ради та договорі купівлі-продажу з ТОВ «АРТ», які у судовому порядку визнані недійсними через відсутність у міської ради таких повноважень.
Колегія суддів погоджується з цим висновком апеляційного суду з таких підстав.
Відповідно до статей 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею. Відповідно до закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила, власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.
Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.
У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.
Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України пов'язується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.
Відповідно до приписів частини п'ятої статті 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від імені та в інтересах територіальних громад права суб'єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.
Частиною п'ятою статті 60 цього Закону визначено, що органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об'єктами права комунальної власності. Отже, правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об'єктами права комунальної власності належать органу місцевого самоврядування, яким у спірних правовідносинах є Одеська міська рада.
При цьому статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Територіальна громада м. Одеси як власник спірного об'єкта нерухомості делегує Одеській міській раді повноваження щодо здійснення права власності від її (громади) імені, в її інтересах, виключно у спосіб та у межах повноважень, передбачених законом.
Тобто воля територіальної громади як власника може виражатися лише в таких діях органу місцевого самоврядування, які відповідають вимогам законодавства та інтересам територіальної громади.
Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 02 листопада 2016 року у справі № 6-2161цс16.
У постанові від 16 жовтня 2014 року Вищий господарський суд України визнав укладені Одеською міською радою договори дарування і купівлі-продажу удаваними правочинами і визнав їх недійсними. Водночас суд установив факт, що Одеська міська рада вийшла за межі визначених законом повноважень, та скасував пункт 13 рішення Одеської міської ради від 14 квітня 2010 року.
Таким чином, здійснення Одеською міською радою права власності, зокрема розпорядження майном, не у спосіб та не у межах повноважень, передбачених законом, не може вважатись вираженням волі власника майна - територіальної громади, що свідчить про правильність висновків апеляційного суду про те, що спірний об'єкт нерухомості вибув з володіння територіальної громади м. Одеси поза її волею.
Також колегія суддів погоджується з тим, що втручання у право власності ОСОБА_4 відбулось у зв'язку з обґрунтованим сумнівом щодо законності набуття нею право власності на спірне нежитлове приміщення, враховуючи висновки які містяться у рішенні Вищого господарського суду України стосовно того, що уклавши договори купівлі-продажу, в тому числі і спірного майна, Одеська міська рада вийшла за межі визначених законом повноважень. 
За таких обставин право ОСОБА_4 на мирне володіння майном, яке захищається статтею 1 Першого протоколу Європейської конвенції з прав людини, при вирішенні спору не порушено.
Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Перший протокол, Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
У практиці Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ)                       (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 07 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України»                         від 02 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України»               від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.
У справі, яка переглядається, з огляду на характер спірних правовідносин, встановлені судом обставини та застосовані правові норми, не вбачається невідповідності заходу втручання держави у право власності                    ОСОБА_4 критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, сформованим у сталій практиці ЄСПЛ.
З урахуванням змісту Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» орган місцевого самоврядування представляє відповідну територіальну громаду і здійснює від її імені та в її інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. Однак первинним суб'єктом місцевого самоврядування, основним носієм його функцій і повноважень є територіальна громада - жителі, об'єднані постійним проживанням у межах села, селища, міста, що є самостійними адміністративно-територіальними одиницями, або добровільне об'єднання жителів кількох сіл, що мають єдиний адміністративний центр.
Прийняття рішення про передачу майна комунальної власності у приватну позбавляє конкретну територіальну громаду правомочностей власника. В цьому контексті важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації права власності на майно територіальної громади в поєднанні з додержанням засад правового порядку в Україні, відповідно до яких органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (статті 14, 19 Конституції України).
Отже правовідносини, пов'язані з вибуттям майна із комунальної власності, становлять «суспільний», «публічний» інтерес, а незаконність (якщо така буде встановлена) рішення органу місцевого самоврядування, на підставі якого майно вибуло з комунальної власності, такому суспільному інтересу не відповідає.
Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2510цс15.
Таким чином, встановлені судом під час розгляду справи обставини вибуття спірного об'єкта нерухомості із володіння власника - територіальної громади м. Одеси - поза його волею шляхом перевищення повноважень органом місцевого самоврядування з огляду на зміст «суспільного», «публічного» інтересу у вимогах прокурора, не дають підстав для висновку про порушення принципу «пропорційності» та становлять підставу витребування майна власником від добросовісного набувача згідно                           із частиною першою статті 388 ЦК України.
За таких обставин доводи касаційної скарги про неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення процесуального права є безпідставними.
З огляду на незаконність вибуття поза волею власника спірного об'єкта нерухомості, аргументи касаційної скарги про порушення його прав як співвласника цього майна є безпідставними, оскільки власником цього майна є територіальна громада м. Одеси, доводів, які б свідчили про правомірність набуття ОСОБА_4 спірного нерухомого майна, ОСОБА_5 не навів, а матеріали справи не місять.
Та обставина, що заявник не був стороною спору, участі у справі не брав, не спростовує правильних висновків судів попередніх інстанцій.
Разом із тим, колегія суддів враховує той факт, що ОСОБА_4 придбала спірне нерухоме майно у ТОВ «АРТ» після набрання законної сили судовим рішенням про визнання недійсними договорів, які були правовою підставою для набуття ТОВ «АРТ» прав власника в тому числі і на спірний об'єкт нерухомості.
Іншим доводам касаційної скарги судом касаційної інстанції надавалась правова оцінка під час розгляду цієї справи за касаційною скаргою ОСОБА_4, а тому вони не підлягають розгляду відповідно до вимог статті 405 ЦПК України, а підстав для скасування раніше постановленої ухвали не вбачається.
 
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судове рішення апеляційної інстанції - без змін.
 
Ухвалою суду касаційної інстанції від 10 липня 2017 року зупинено виконання рішення Апеляційного суду Одеської області від 14 липня                2016 року до закінчення його перегляду в касаційному порядку. Враховуючи, що колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для скасування цього судового рішення, його виконання підлягає поновленню.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.
 
Рішення Апеляційного суду Одеської області від 14 липня 2016 року залишити без змін. 
 
Поновити виконання рішення Апеляційного суду Одеської області                     від 14 липня 2016 року.
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: | О. В. Білоконь   Є. В. Синельников    С. Ф. Хопта