Постанова                                          
Іменем  України                                    
 
07 листопада 2018 року
 
м. Київ
 
справа № 186/349/16-ц
 
провадження № 61-17861св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
 
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач), 
 
учасники справи:
 
позивач - виконавчий комітет Першотравенської міської ради Дніпропетровської області,
відповідачі: ОСОБА_1, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, 
третя особа - орган опіки та піклування виконавчого комітету Петроштравенської міської ради Дніпропетровської області, 
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу виконавчого комітету Першотравенської міської ради Дніпропетровської області на рішення Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 01 листопада 2016 року у складі судді Демиденко С. М. та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 січня 2017 року у складі колегії суддів: Лаченкової О. В., Варенко О. П., Городничої В. С.,
ВСТАНОВИВ:
У березні 2016 року виконавчий комітет Першотравенської міської ради Дніпропетровської області звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_1,  яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 , третя особа - орган опіки та піклування виконавчого комітету Петроштравенської міської ради Дніпропетровської області, про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням.
Позовна заява мотивована тим, що рішенням Першотравенської міської ради народних депутатів № 21 від 13 січня 1988 року ОСОБА_7, 
ІНФОРМАЦІЯ_1, надано житлове приміщення, а саме - квартиру АДРЕСА_1. 05 листопада 1999 року ОСОБА_7 виписаний із житлового приміщення і в цій квартирі не проживає.
Відповідно до акта від 26 січня 2016 року вказана квартира знаходиться на першому поверсі будинку, із 1999 року у ній ніхто не мешкає, та, зі слів сусідів, квартира знаходиться в антисанітарному стані.
Згідно із листом Миколаївської сільської ради Петропавлівського району Дніпропетровської області від 23 лютого 2016 року ОСОБА_1 разом із сім'єю проживає у АДРЕСА_6.
Враховуючи викладене, виконавчий комітет Першотравенської міської ради Дніпропетровської області просив суд визнати ОСОБА_6, 
ОСОБА_1, ОСОБА_8, ОСОБА_2, ОСОБА_3 та 
ОСОБА_5, такими, що втратили право користування жилим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1. 
Рішенням Першотравенського міського суду Дніпропетровської області 
від 01 листопада 2016 року позов виконавчого комітету Першотравенської міської ради Дніпропетровської області задоволено частково. Визнано ОСОБА_5 такою, що втратила право користування жилим приміщенням, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.  
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відносно ОСОБА_5 існують обставини передбачені статтею 107 ЖК України, які є підставою для втрати права користування жилим приміщенням. ОСОБА_6 зареєстрована у спірній квартирі, але тимчасово проживає у своєї матері з тієї підстави, що остання потребує постійного піклування. ОСОБА_1 разом із своїми неповнолітніми дітьми іншого житла, крім спірної квартири не мають, а проживають тимчасово та в інтересах дітей у матері чоловіка, періодично приїжджають за місцем реєстрації, проводять там ремонтні роботи.
Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 січня 
2017 року апеляційну скаргу виконавчого комітету Першотравенської міської ради Дніпропетровської області відхилено. Рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Ухвалу суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що відмовляючи в задоволенні позовних вимог в частині визнання ОСОБА_6, 
ОСОБА_1 та її неповнолітніх дітей такими, що втратили право користування жилим приміщенням, суд першої інстанції дійшов до правильного та обґрунтованого висновку, що причини відсутності зазначених осіб у вищезазначеній квартирі є поважними.
У березні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшла касаційна скарга виконавчого комітету Першотравенської міської ради Дніпропетровської області у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, він просив скасувати оскаржувані рішення судів та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
Касаційна скарга мотивована тим, що оскільки відповідачі вибули на постійне місце проживання до іншого населеного пункту або до іншого житла в цьому ж населеному пункті, то суди невірно застосували до вказаних правовідносин норму статті 72 ЖК Української РСР замість статті 107 ЖК Української РСР, яка і підлягає застосуванню. 
Відзив на касаційну скаргу не надійшов.
Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
19 квітня 2018 року справа передана до Верховного Суду.
Відповідно до частини третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає.
Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судами встановлено, що відповідно до ордеру № 6756 серії ОВГ від 20 січня 1988 року, виданого виконавчим комітетом Першотравенської міської Ради народних депутатів, ОСОБА_7, сім'я якого складається з чотирьох чоловік, дозволено зайняти квартиру АДРЕСА_1. Згідно зазначеного ордеру в це житлове приміщення також вселилися 
ОСОБА_1, ОСОБА_5, ОСОБА_6 .
29 листопада 1994 року шлюб між ОСОБА_7 та ОСОБА_9 було розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу.
05 листопада 1999 року основний квартиронаймач ОСОБА_7 знявся з реєстрації та вибув з цього житлового приміщення.
23 грудня 2000 року ОСОБА_9 зареєструвала шлюб з ОСОБА_10, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_1, виданого відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Першотравенської міської ради Дніпропетровської області.
Згідно із свідоцтвом про народження серій НОМЕР_2, НОМЕР_3 та НОМЕР_4 ОСОБА_1 (дошлюбне прізвище - ОСОБА_1) є матір'ю ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_5, які зареєстровані в спірному житловому приміщенні. 
ОСОБА_1 також має дочку ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_6, яка у спірному житловому приміщенні не зареєстрована.
Відповідно до акту проведення перевірки факту проживання від 23 лютого 
2016 року встановлено, що ОСОБА_1 проживає за адресою: АДРЕСА_6, з серпня 2005 року, разом з чоловіком ОСОБА_12 та дітьми. У зазначеному будинку їхнє місце проживання не зареєстроване, житлових прав на нього вони не мають.
Згідно виписки з фінансово - облікового рахунку № 1242 від 13 вересня 2016 року виданої приватним підприємством «Комунальщик - 2» (далі - 
ПП «Комунальщик-2) встановлено, що в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані колишня дружина наймача ОСОБА_6, дочки: 
ОСОБА_1 та ОСОБА_5, онуки: ОСОБА_8, ОСОБА_2 та  ОСОБА_3
Відповідно до акту огляду квартири АДРЕСА_1 виданого ПП «Комунальщик - 2» встановлено, що в цій квартирі з 1999 року ніхто не проживає, доступ до квартири відсутній, зі слів сусідів квартира знаходиться в антисанітарному стані.
Згідно актів № 215, 216, 217 від 23 травня 2016 року, виданих 
ПП «Комунальщик - 2» встановлено, що ОСОБА_1 разом із дітьми та ОСОБА_6 зареєстровані, але не проживають у спірному жилому приміщенні.
Відповідно до акта № 440 від 06 вересня 2016 року, виданого ПП «Комунальщик - 2» встановлено, що ОСОБА_6 не зареєстрована, але проживає у своєї матері за адресою: АДРЕСА_4.
Згідно із витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно 
від 20 травня 2004 року квартира АДРЕСА_4 належить на праві приватної власності ОСОБА_13, яка відповідно до довідки комунального закладу «Центр первинної медико - санітарної допомоги 
м. Першотравенська» за станом здоров'я потребує постійного піклування.
Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Відповідно до статей 71, 72 ЖК України наймач або члени його сім'ї можуть бути визнані судом такими, що втратили право користування жилою площею, зокрема, коли вони в ньому не проживають без поважних причин понад шість місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймачем, а в разі спору - судом.
Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до житлового приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. Тимчасова відсутність наймача, членів його сім'ї не потребує згоди інших членів сім'ї. Не має значення і причина відсутності, якщо остання не перевищила шість місяців.
У разі відсутності особи понад шість місяців при розгляді позову про визнання її такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини справи, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Якщо тимчасова відсутність особи перевищила шість місяців, члени сім'ї, навіть колишні, а також наймодавець, мають право звернутись із позовом про визнання її такою, що втратила право на користування жилим приміщенням.
Як роз'яснено у пунктах 10, 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК України), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності, зокрема, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї, суд може продовжити пропущений строк. Поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та правил процесуального закону щодо оцінки доказів.
Відповідно до статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов'язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла.
Ураховуючи викладене, обґрунтованими є висновки судів про відсутність підстав для задоволення позову щодо визнання ОСОБА_6, 
ОСОБА_1, ОСОБА_8, ОСОБА_2, ОСОБА_3 такими, що втратили право користування жилим приміщенням на підставі статей 71, 72 ЖК Української РСР, оскільки вони з поважних причин не проживають у спірній квартирі.
Встановлено, що оскаржені судові рішення прийняті з додержанням судами норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
Доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів у справі, що знаходиться поза межами компетенції Верховного Суду (стаття 400 ЦПК України). При вирішенні вказаної справи судами правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює.
Відповідно до частини першої 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу виконавчого комітету Першотравенської міської ради Дніпропетровської області залишити без задоволення.
Рішення Першотравенського міського суду Дніпропетровської області 
від 01 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 січня 2017 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий                                                                                   Д. Д. Луспеник
Судді                                                                                                 О. В. Білоконь
                                                                                                            Б.І. Гулько
Є. В.Синельников           
С. Ф. Хопта