ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
19 грудня 2018 року
м. Київ
справа № 761/19539/17
провадження № 61-14361св18
Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Кузнєцова В. О., СтрільчукаВ. А.
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_4,
відповідач - ОСОБА_5,
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_6, ОСОБА_7, 
 
провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 10 жовтня 2017 року, ухвалене у складі судді Рибака М. А., та постанову Апеляційного суду міста Києва від 19 лютого 2018 року, прийняту колегією у складі суддів: Лапчевської О. Ф., Кравець В. А., Мазурик О. Ф., 
ВСТАНОВИВ:
У червні 2017 року ОСОБА_4 звернувся з позовом до ОСОБА_5, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_6 і ОСОБА_7, про визнання членом сім'ї.
В обґрунтування позову зазначив, що з 27 серпня 2015 року зареєстрований і проживає у квартирі АДРЕСА_1, яка належить його колишній дружині - ОСОБА_7
Після розірвання шлюбу у січні 2016 року ОСОБА_7 стала вимагати у нього виселитися із квартири або сплачувати їй плату за користування житлом і плату за комунальні послуги. 
Позивач зазначає, що у квартирі АДРЕСА_1 також проживає дочка ОСОБА_7 - ОСОБА_5 - зі своїм чоловіком ОСОБА_6 і неповнолітньою дочкою ОСОБА_8 
Він проживає разом з ними як член їх сім'ї, веде спільне господарство і пов'язаний побутом, вони мають спільний бюджет, разом утримують квартиру і сплачують комунальні платежі, проте ОСОБА_5 не визнає його членом сім'ї з тих підстав, що він є її вітчимом.
Посилаючись на те, що невизнання його членом сім'ї ОСОБА_5 позбавляє права користування квартирою і унеможливлює укладення з власником квартири угоди щодо користування нею, а також унеможливлює користування гарантованими законом пільгами та компенсаціями, ОСОБА_4 просив суд визнати його членом сім'ї ОСОБА_5
Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 10 жовтня 2017 року ОСОБА_4 відмовлено у задоволенні позову. 
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з недоведеності того, що його права як члена сім'ї ОСОБА_5 не визнаються, порушуються чи оспорюються відповідачем. 
Постановою Апеляційного суду міста Києва від 19 лютого 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 10 жовтня 2017 року залишено без змін. 
Відхиляючи апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції про те, що спір між сторонами щодо статусу ОСОБА_4 як члена сім'ї ОСОБА_5 відсутній і обставини, які свідчать про порушення прав позивача на користування квартирою відповідачем, яка не є її власником,  не встановлені. Також апеляційний суд дійшов висновку про обрання позивачем неправильного способу захисту свого права, оскільки за своєю правовою природою його вимоги стосуються визнання за ним права користування квартирою і визначення порядку користування нею, тому ці вимоги повинні заявлятися до власника квартири. 
У березні 2018 року ОСОБА_4 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 10 жовтня 2017 року і постанову Апеляційного суду міста Києва від 19 лютого 2018 року скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог. 
Касаційна скарга мотивована тим, що судові рішення судів першої і апеляційної інстанцій ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права і порушенням норм процесуального права.
Заявник зазначає, що суди попередніх інстанцій при вирішенні справи безпідставно не застосували до спірних правовідносин положення статей 156, 158, 159, 162 ЖК Української РСР, статті 405 ЦК України і статей 3, 6 СК України. 
На думку заявника, невиконання ним обов'язку сплачувати власнику квартири АДРЕСА_1 плату за користування нею і за комунальні послуги є підставою для його виселення, що призведе до порушення гарантованого Конституцією України права на житло.
Вказує, що зазначена квартира є однокімнатною, тому немає можливості визначити порядок користування нею окремо для нього і для ОСОБА_5 та її сім'ї, які в силу закону також мають право користування цим житлом. Тому вважає, що за відсутності судового рішення про визнання його членом сім'ї ОСОБА_5 вони не зможуть укласти з власником квартири ОСОБА_7 угоду про порядок користування нею, розмір і строки внесення плати за житло та за комунальні платежі. 
Суди попередніх інстанцій, на думку заявника, не звернули уваги на те, що він та відповідач мають право на визначені законодавством пільги, таким чином, у разі визнання його членом сім'ї ОСОБА_5, вони як сім'я матимуть право на пільги зі сплати за житлово-комунальні послуги. 
Заявник зазначає про порушення судом першої інстанції вимог процесуального законодавства, оскільки суд ухвалив рішення про відмову у позові не врахувавши, що ОСОБА_5 визнала позов, а треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_6 і ОСОБА_7, подали свої пояснення, якими підтвердили достовірність зазначених ним в обґрунтування позову обставин.
Ухвалою Верховного Суду від 28 березня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі. 
У травні 2018 року третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_6, подав пояснення щодо касаційної скарги, у яких зазначив про обґрунтованість позову ОСОБА_4 і правомірність його вимог. Вказав, що дійсно проживає однією сім'єю з заявником, про що надав свої пояснення під час розгляду справи у судах першої і апеляційної інстанцій, тому судові рішення про відмову у позові вважає помилковими. 
Також у травні 2018 року пояснення щодо касаційної скарги подала ОСОБА_5 та зазначила, що вважає позовні вимоги ОСОБА_4 законними і обґрунтованими. Вказала, що визнає факт проживання з заявником однією сім'єю, тому подала до суду першої інстанції заяву про визнання позову, проте суди помилково не врахували її при вирішенні справи. 
Крім того, у травні 2018 року третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_7, подала пояснення щодо касаційної скарги, у яких зазначила про обґрунтованість позову ОСОБА_4 і правомірність його вимог. Вказала, що зазначені заявником обставини відповідають дійсності і вона їх визнає, тому касаційну скаргу вважає такою, що підлягає задоволенню.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків.
Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_4 зареєстрований і проживає в квартирі АДРЕСА_1; крім нього у зазначеній квартирі також проживає ОСОБА_5 зі своїм чоловіком ОСОБА_6 і неповнолітньою дочкою ОСОБА_8 
Квартира АДРЕСА_1 на праві власності належить ОСОБА_7, яка є колишньою дружиною позивача, шлюб з якою він розірвав 6 січня 2016 року.
Оцінивши письмові пояснення ОСОБА_5, ОСОБА_6 і ОСОБА_7, суди попередніх інстанцій встановили, що позивач після розірвання шлюбу залишився проживати у вказаній квартирі, веде спільне господарство з ОСОБА_5 і її сім'єю, вони пов'язані спільним побутом і мають взаємні права та обов'язки. 
Відповідно до статей 1, 3 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час розгляду справи судом першої інстанції, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. 
Подібні за змістом норми закріплені у статтях 2, 4 ЦПК України у редакції Кодексу, яка набрала чинності з 15 грудня 2017 року і була чинна на час розгляду справи апеляційним судом.  
Статті 15, 16 ЦК України передбачають право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу до суду.
Вказані статті визначають об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов'язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб'єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. 
Застосовуваний судом спосіб захисту цивільного права має відповідати критерію ефективності. Тобто цей спосіб має бути дієвим, а його реалізація повинна мати наслідком відновлення порушених майнових або немайнових прав та інтересів управомоченої особи.
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.
Оцінивши подані сторонами докази і врахувавши письмові пояснення, які подали особи, що беруть участь у справі, суди попередніх інстанцій дійшли висновку про те, що ОСОБА_5 визнає ОСОБА_4 членом своєї сім'ї, та правильно відмовили у задоволенні позову, оскільки позивач не довів порушення, невизнання чи оспорення відповідачем своїх прав. 
Правовий статус особи як члена сім'ї іншої особи визначається СК України, який регулює сімейні особисті немайнові та (або) майнові відносини між членами сім'ї (стаття 2 СК України).
Згідно зі статтею 3 СК України сім'я є первинним та основним осередком суспільства. Сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.
Сімейні відносини регулюються лише у тій частині, у якій це є допустимим і можливим з точки зору інтересів їх учасників та інтересів суспільства. Регулювання сімейних відносин здійснюється з урахуванням права на таємницю особистого життя їх учасників, їхнього права на особисту свободу та недопустимості свавільного втручання у сімейне життя. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (стаття 7 СК України).
Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що сімейні відносини будуються на добровільних засадах і їх регулювання допускається лише у допустимій з точки зору інтересів їх учасників та інтересів суспільства частині. Набуття статусу члена сім'ї за рішенням суду, яке є актом реалізації судової влади, суперечить засадам добровільності сімейних відносин і недопустимості свавільного втручання у сімейне життя. 
Оскільки ОСОБА_4 просив встановити у рішенні суду його статус як члена сім'ї ОСОБА_5, такі вимоги суперечать положенням статей 3, 7 СК України, тому висновок суду першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, про відмову у позові є правильним. 
Статтею 156 ЖК Української РСР визначено, що члени сім'ї власника квартири, які проживають разом з ним у квартирі, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім'ї власника квартири належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме: дружина, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.
Припинення сімейних відносин з власником квартири не позбавляє цих осіб права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником квартири і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.
У статті 162 ЖК Української РСР визначено, що плата за користування жилим приміщенням в квартирі, що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов'язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги.
Суди попередніх інстанцій встановили, що зміст позову ОСОБА_4 і заявлених ним позовних вимог свідчить про те, що він звернувся за захистом своїх прав щодо користування квартирою АДРЕСА_1 посилаючись на статус колишнього члена сім'ї власника цієї квартири. 
Оскільки правовідносини щодо користування квартирою колишнім членом сім'ї власника і статус такої особи регулюються ЖК Української РСР, а не СК України, і відповідні вимоги повинні заявлятися до власника жилого приміщення, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про обрання ОСОБА_4 неналежного способу захисту і правильно відмовили у позові. 
Доводи заявника про те, що суди попередніх інстанцій при вирішенні справи безпідставно не застосували до спірних правовідносин положення статей 156, 158, 159, 162 ЖК Української РСР, статті 405 ЦК України і статей 3, 6 СК України, касаційний суд відхиляє. 
Статті 156, 158, 159, 162 ЖК Української РСР і стаття 405 ЦК України регулюють правовідносини щодо користування жилим приміщенням; цей позов поданий щодо визнання заявника членом сім'ї відповідача, тобто щодо сімейних правовідносин, які регулюються СК України. Положення ЖК Української РСР на сімейні правовідносини свою дію не поширюють, а ЦК України регулює такі правовідносини лише у разі, якщо це не суперечить суті сімейних відносин.
За таких обставин, враховуючи зміст позовних вимог та закріплений у цивільному процесуальному судочинстві принцип диспозитивності, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про те, що положення ЖК Української РСР і ЦК України не поширюють дію на спірні правовідносини.
Не спростовують правильності висновків судів про відмову у позові посилання заявника на те, що невиконання ним обов'язку сплачувати власнику квартири АДРЕСА_1 плату за користування нею і за комунальні послуги є підставою для його виселення, що призведе до порушення його гарантованого Конституцією України права на житло.
Виходячи зі змісту статей 156, 158, 159, 162 ЖК Української РСР, у разі недосягнення колишнім членом сім'ї власника домовленості із власником щодо порядку користування жилим приміщенням, внесення плати за користування житлом і плати за комунальні послуги такий спір може вирішуватися судом. У такому разі позов подається до власника жилого приміщення, який є належним відповідачем, а предметом позову є захист житлових прав. 
Таким чином, маючи на меті захист свого гарантованого Конституцією України права на житло, заявник не позбавлений права подати відповідний позов до власника квартири - ОСОБА_7
Посилання заявника на те, що квартира АДРЕСА_1 є однокімнатною, тому немає можливості визначити порядок користування нею окремо для нього і для ОСОБА_5 та її сім'ї, які також в силу закону мають право користування цим житлом, не має правового значення для вирішення цієї справи, предметом позову у якій є визнання позивача членом сім'ї відповідача у розумінні СК України. 
Доводи заявника про те, що ОСОБА_5 визнала позов, а ОСОБА_6 і ОСОБА_7, подали свої пояснення, відповідно до яких підтримали позовні вимоги, тому у суду першої інстанції не було правових підстав ухвалювати рішення про відмову у позові, касаційний суд відхиляє. 
Згідно за статтею 174 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час розгляду справи судом першої інстанції, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.
Суд першої інстанції, встановивши, що визнання ОСОБА_5 позову суперечить закону, оскільки заявлені позивачем вимоги стосуються права користування жилим приміщенням, власник якого не залучений до участі у справі як відповідач, протокольною ухвалою суду від 10 жовтня 2017 року відмовив у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжив судовий розгляд.
Такі дії суду першої інстанції відповідають вимогам статті 174 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час розгляду справи судом першої інстанції, і підстав для висновку про допущення судом першої інстанції порушень процесуального законодавства немає.
Твердження заявника про те, що суд апеляційної інстанції безпідставно відхилив подане ним клопотання про відкладення розгляду справи, є безпідставними.
Суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи (стаття 372 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час розгляду справи апеляційним судом).
ОСОБА_4 подав до апеляційного суду клопотання про відкладення розгляду справи, не підтвердивши зазначені у ньому причини поважності своєї неявки відповідними доказами. Визнавши зазначені заявником причини неявки неповажними, суд апеляційної інстанції розглянув справу і положенням статті 372 ЦПК України у тій же редакції такі дії апеляційного суду не суперечать. 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про  захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. 
Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд. та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. 
Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України») Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.
За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для скасування судових рішень, оскільки суди першої і апеляційної інстанцій,встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, ухвалили судові рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій без змін. 
Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов'язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено. 
Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ :
Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 10 жовтня 2017 року та постанову Апеляційного суду міста Києва від 19 лютого 2018 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді: | С. О. Карпенко   В. О. Кузнєцов   В. А. Стрільчук