Постанова                                            
Іменем України
 
19 грудня 2018 року
м. Київ
 
справа №200/18266/15-ц
 
провадження № 61-34543св18 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Червинської М. Є., 
суддів: Антоненко Н. О. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Крата В. І., Курило В. П., 
 
учасники справи:
 
позивач - ОСОБА_4,
представник позивача - ОСОБА_5,
відповідачі : ОСОБА_6, ОСОБА_7,
треті особи: ОСОБА_8, ОСОБА_9,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 грудня 2016 року в складі судді Кудрявцевої Т. О. та на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 жовтня 2017 року в складі колегії суддів: Пономарь З. М., Баранніка О. П., Посунся Н. Є. та касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 жовтня 2017 року в складі колегії суддів: Пономарь З. М., Баранніка О. П., Посунся Н. Є., 
 
ВСТАНОВИВ: 
У серпні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_6 ОСОБА_7, треті особи: ОСОБА_8, ОСОБА_9, - про визнання договорів удаваними, визнання права спільної сумісної власності, визнання недійсними договорів дарування, поділ спільного майна, визнання права власності, поділ боргу подружжя.
 
В обґрунтування позовних вимог указувала, що з 1994 року до 2010 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6 У період шлюбу вони придбали квартиру АДРЕСА_1 (далі - квартира), паркувальне місце НОМЕР_1 у зазначеному будинку (далі - парко місце) та земельну ділянку 0, 0898 га з незавершеним будівництвом будинком готовністю 52 % за адресою: АДРЕСА_2 (далі - земельна ділянка та незавершений будівництвом будинок). Право власності на спільне майно було зареєстровано за відповідачем. З 2004 року до 2010 року сторони добудували незавершений будівництвом будинок та у січні 2010 року почали у ньому проживати. Для закінчення будівництва будинку ОСОБА_6 взяв у борг у ОСОБА_8 кошти, які частково повернув. 23 квітня 2010 року шлюб між сторонами розірвано, після чого позивач дізналась, що земельну ділянку та незавершений будівництвом будинок ОСОБА_6 оформив на себе на підставі договорів дарування, а не договір купівлі-продажу, а після розлучення вінподарував їх своїй неповнолітній дочці - ОСОБА_7 
 
Посилаючись на порушення своїх прав, позивач просила визнати удаваними договори дарування земельної ділянки та незавершеного будівництвом будинку від 14 серпня 2004 року та вважати їх договорами купівлі-продажу; визнати за ОСОБА_4 та ОСОБА_6 право спільної сумісної власності на незавершений будівництвом будинок та земельну ділянку; визнати недійсними договори дарування квартири, земельної ділянки та житлового будинку, на підставі яких ОСОБА_6 подарував указане майно ОСОБА_7; здійснити поділ спільного майна шляхом визнання за кожним із подружжя права власності на ? частину зазначеної квартири, паркувального місця, незавершеного будівництвом будинку та земельної ділянки; здійснити поділ спільного боргу, що виник у ОСОБА_6 та ОСОБА_4 перед ОСОБА_8 шляхом визнання за ОСОБА_6 і ОСОБА_4 по ? частині заборгованості в сумі 95 000 доларів США за кожним. 
 
Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 грудня 2016 року позов задоволено. Визнано удаваними договори дарування земельної ділянки та незавершеного будівництвом житлового будинку АДРЕСА_2, які в дійсності є договорами купівлі-продажу будинку та земельної ділянки. Визнано за ОСОБА_6 та ОСОБА_4 право спільної сумісної власності на незавершений будівництвом житловий будинок, ступінь будівельної готовності якого складає 100%, та земельну ділянку площею 0,0898 га, що розташовані за адресою: АДРЕСА_2. Визнано недійсними договори дарування квартири АДРЕСА_1, земельної ділянки та будинку, укладені ОСОБА_6 та ОСОБА_7 Здійснено поділ спільного майна подружжя: визнано за ОСОБА_6 та ОСОБА_4 право власності за кожним на ? частину квартири, паркомісця земельної ділянки та незавершеного будівництвом будинку. Здійснено поділ спільного боргу: визнано за ОСОБА_4 та ОСОБА_6 по 1/2 частині заборгованості що виникла на підставі договору позики від 04 квітня 2007 року перед кредитором ОСОБА_8 в сумі 95 000 доларів США за кожним. Вирішено питання розподілу судових витрат.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що договори дарування земельної ділянки та незавершеного будівництвом будинку, на підставі яких ОСОБА_6 став їх власником є удаваними, оскільки фактично приховували договори купівлі-продажунезавершеного будівництвом будинку та земельної ділянки. Установивши удаваність зазначених договорів дарування, суд першої інстанції дійшов висновку, що зазначене майно є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Оскільки квартира, паркувальне місце, земельна ділянка та незавершений будівництвом будинок набуті за час шлюбу ОСОБА_6 та ОСОБА_4 та є їх спільним сумісним майном, відчуження якого проведено без згоди та участі його співвласника ОСОБА_4, суд першої інстанції вважав наявними підстави для визнання договорів дарування зазначеного нерухомого майна ОСОБА_6 після розірвання шлюбу недійсними.
 
Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 жовтня 2017 року рішення суду першої інстанції в частині визнання недійсними договорів дарування житлового будинку, земельної ділянки та квартири змінено та визнано їх недійсними в ? частині. Рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову ОСОБА_4 про поділ боргу скасовано, в задоволенні позову в цій частині відмовлено. 
 
Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що оскільки частки подружжя є рівними, то ОСОБА_6 як власник ? частини спірного нерухомого майна міг на власний розсуд розпоряджатися лише належною йому часткою у спільному майні. Відмовляючи в задоволенні позову в частині поділу боргу між подружжям, апеляційний суд дійшов висновку про те, що вимоги ОСОБА_4 про поділ боргу є передчасними, оскільки питання щодо дійсності договору позики та стягнення боргу за цим договором вирішується в іншому судовому провадженні за участю відповідача та третьої особи. 
 
У жовтні 2017 року ОСОБА_6 та ОСОБА_7 подали до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просять скасувати рішення суду першої та апеляційної інстанцій в частині задоволення позову ОСОБА_4 та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.
 
Касаційна скарга відповідачів мотивована тим, що суди не встановили повного переліку майна, яке було придбано подружжям під час шлюбу, не перевірили правового статусу квартири АДРЕСА_3, не врахували, що за домовленістю між сторонами позивачу була залишена ця квартира з покращеннями, які були здійснені відповідачем, та усіма меблями, а відповідач залишив собі іншу квартиру та паркомісце. Крім того, земельна ділянка та незавершений будівництвом будинок є особистою власністю відповідача, оскільки це майно було набуто ним на підставі договору дарування, у зв'язку з чим не підлягало поділу між ОСОБА_6 та ОСОБА_4
 
У жовтні 2017 року ОСОБА_4 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції. 
 
Касаційна скарга позивача мотивована тим, що висновки апеляційного суду щодо визнання недійсними договорів дарування спільного майна подружжя тільки в ? частині, що належить позивачу, є необгрунтованими і такими, що суперечать чинному законодавству та висновку, викладеному в постанові Верховного Суду України у справі № 6-17цс17, адже під час укладення спірних договорів дарування сторони діяли недобросовісно, оскільки обдаровувана сторона знала, що майно належить на праві спільної сумісної власності подружжю. При цьому в праві спільної сумісної власності частки не виділені, тому апеляційний суд безпідставно змінив умови договорів щодо змісту прав учасників спільної сумісної власності подружжя. Крім того, відмовляючи в задоволенні позову про поділ боргу між подружжям, який було отримано відповідачем в інтересах сім'ї, апеляційний суд помилково вважав, що розгляд та вирішення зазначеної позовної вимоги є передчасним, оскільки зобов'язання за договором позики вже існує і зобов'язання за договором позики мають бути вирішені.
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 листопада 2017 року відкрито касаційне провадження в даній справі. 
 
12 грудня 2017 року від відповідачів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшли заперечення на касаційну скаргу ОСОБА_4, які мотивовані тим, що касаційна скарга позивача зводиться до незгоди з рішенням апеляційного суду, тому вона підлягає відхиленню.
 
Статтею 388 ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд. 
 
Підпунктом 4 пункту першого  Розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України передбачено, щокасаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються  спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
02 червня 2018 року справу передано до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду. 
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недоведеність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. 
 
Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. 
 
Касаційні скарги підлягають частковому задоволенню з таких підстав.
 
Суди встановили, що ОСОБА_4 та ОСОБА_6 з 10 червня 1994 року до 06 квітня 2010 року перебували у зареєстрованому шлюбі.
27 лютого 2003 року ОСОБА_6 та ТОВ «Будівельна фірма «Перспектива-1» уклали нотаріально посвідчені договори купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 в житловому комплексі «Первозванівський».
14 серпня 2004 року ОСОБА_6 отримав у дарунок на підставі договорів дарування незавершений будівництвом будинок готовністю 52% та земельну ділянку 0,0898 га за адресою: АДРЕСА_2, право власності на які було визнано за дарувальником на підставі рішення Новомосковського міськрайонного суду дніпропетровської області від 09 червня 2004 року.
06 квітня 2010 року розірвано шлюб між ОСОБА_6 і позивачем, а 30 квітня 2010 року зареєстровано шлюб ОСОБА_6 і  із ОСОБА_10, якій присвоєно прізвище «ОСОБА_10». 
ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 народженя є дочкою ОСОБА_6 та ОСОБА_11
Право власності на будинок в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстровано за ОСОБА_6 23 квітня 2014 року.
28 квітня 2014 року ОСОБА_6 подарував ОСОБА_7 незавершений будівництвом житловий будинок №2-а та земельну ділянку площею 0,0898га (кадастровий номер НОМЕР_2) по АДРЕСА_2
29 квітня 2014 року ОСОБА_6 подарував ОСОБА_7 квартиру АДРЕСА_1
За висновком судової комісійної будівельно-технічної експертизи від 09 грудня 2016 року, проведеної за ухвалою суду першої інстанції, ступінь готовності спірного жилого будинку на час розгляду справи становить 100 % його реконструкція здійснювалась на протязі 2004-2009 років.
Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.
 
Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (стаття 69, 70 СК України).
 
Майно набуте дружиною, чоловіком за час шлюбу на підставі договору дарування, є особистою приватною власністю дружини, чоловіка (стаття 57 СК України) і поділу між ними в порядку статей 69, 70 СК України не підлягає. 
 
Відповідно до статті 57 ЦПК України (в редакції, що діяла на момент ухвалення судових рішень) доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експерта. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень (стаття 60 цього Кодексу).
 
З урахуванням зазначених положень Закону та встановлення факту набуття 4у власність сторін у період шлюбу квартири та парко місця, суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог про визнання цього майна спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_6 та ОСОБА_4., їх поділ між подружжям та визнання за ОСОБА_4 права на ? частину у праві спільної власності на квартиру та парко місця, про порушення прав ОСОБА_4 внаслідок відчуження колишнім чоловіком спірної квартири на користь ОСОБА_7
 
За змістом частини першої статті 203 ЦК України, частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства.
 
За нормами частини четвертої статті 203 ЦК України правочин має вчинятись у формі, встановленій законом.
 
ОСОБА_6 як власник ? частини квартири, з огляду на положення статті 67 СК України не міг на власний розсуд розпоряджатися цим майном, у зв'язку з чим апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для визнання недійсним договору дарування квартири від 29 квітня 2014 року в належній позивачу ? частині.
 
Доводи касаційної скарги ОСОБА_6 та ОСОБА_7 про те, що суди не встановили повного переліку майна, яке було придбано подружжям під час шлюбу та не перевірили правового статусу квартири АДРЕСА_3, не заслуговують на увагу, оскільки зазначена квартира є предметом спору в іншій справі та вимог щодо її поділу в цій справі сторони не заявляли.
 
Вирішення спору щодо отримання ОСОБА_6 позики для будівництва та реконструкції будинку вирішувалося в іншій справі, а тому апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про передчасність та відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_4 в частині поділу боргу між подружжям у даній справі.
 
В обґрунтування позовних вимог про визнання будинку і земельної ділянки спільною сумісною власністю подружжя, ОСОБА_4 посилалась на факт придбання її колишнім чоловіком ОСОБА_6 вказаного майна під час шлюбу на підставі удаваного договору дарування, який насправді є договором купівлі-продажу нерухомого майна.
 
Відпвоідно до статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.
 
За удаваним правочином сторони  умисно оформляють правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Установивши під час розгляду справи. що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм. Що регулюють цей правочин (висновок Верховного Суду України у постанові від 07 вересня 2016 року в справі № 6-1026 цс 16).
 
Якщо правочин, який насправді вчинено суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемним або про визнання його недійсним. Позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним має довести6 1) факт укладення правочину, що є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин ніж тих, що передбачені насправді вчинених правочинів, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином.
 
Для визнання у даній справі удаваним договору дарування будинку і земельної ділянки, укладених ОСОБА_6 та ОСОБА_12, доказуванню підлягають факти умисного укладення сторонами договорів дарування з метою приховання договорів купівлі-продажу, а також що між ними виникли правовідносини з приводу купівлі-продажу вказаного майна, а не дарування.
 
Ухвалюючи рішення про задоволення позову ОСОБА_4, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, встановивши обставини справи, не встановив спрямованість волі обох сторін договору дарування на встановлені інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді оспорюваним правочином, а тому безпідставно дійшов висновку про застосування до спірних правовідносин статті 235 ЦК України.
 
Оскільки судами попередніх судових інстанцій обставини справи встановлено повно і правильно, але суди допустили неправильне застосування норм матеріального права в частині визнання удаваними договорів дарування незавершеного будівництвом будинку та земельної ділянки, наявні підстави для скасування судових рішень в цій частині з ухваленням нового рішення на підставі частини третьої статті 412 ЦПК України про відмову в задоволенні позовних вимог. 
 
Ураховуючи те, що позовні вимоги ОСОБА_4 про визнання за нею та ОСОБА_6 права спільної сумісної власності на незавершений будівництвом будинок та земельну ділянку, визнання недійсними договорів дарування незавершеного будівництвом будинку та земельної ділянки, укладених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 та визнання за ОСОБА_4 права власності на ? частину незавершеного будівництвом будинку та земельної ділянки є похідними від вимог про визнання договорів дарування удаваними, у задоволенні позову в цій частині слід відмовити.
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
   
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційні скарги ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_4 задовольнити частково. 
 
Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 грудня 2016 року та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 грудня 2016 року в частині позовних вимог ОСОБА_4 про визнання договорів дарування незавершеного будівництвом будинку та земельної ділянки від 14 серпня 2004 року, від 28 квітня 2014 року, визнання права спільної сумісної власності на це майно та визнання за ОСОБА_4 права власності на ? частину цього майна скасувати. 
 
В задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_6, ОСОБА_7, треті особи: ОСОБА_8, ОСОБА_9 про визнання договорів дарування незавершеного будівництвом будинку та земельної ділянки від 14 серпня 2004 року, від 28 квітня 2014 року, визнання права спільної сумісної власності на це майно та визнання за ОСОБА_4 права власності на ? частину цього майна відмовити.
 
В іншій частині рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 грудня 2016 року та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 грудня 2016 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції  набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає. 
 
Головуючий                                                                                   М. Є. Червинська
 
Судді                                                                                                Н. О. Антоненко                             
                                                                                                            В.М. Коротун
 
                                                                                                            В.І. Крат
 
                                                                                                                        В.П. Курило