Постанова
Іменем  України                           
 
05 грудня 2018 року
м. Київ
 
справа № 668/8959/15-ц
провадження № 61-21852 св 18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів:  Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Синельникова Є. В.,                Хопти С.Ф.,
 
учасники справи:
позивачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5,
відповідачі: ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_6, до якої приєднався ОСОБА_8, на заочне рішення Суворовського районного суду м. Херсона у складі судді Гаврилова Д. В. від 27 січня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Херсонської області у складі колегії суддів: Орловської Н. В., 
ОСОБА_9, ОСОБА_10, від 31 січня 2017 року,
 
ВСТАНОВИВ :
 
У липні 2015 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 звернулися до суду із позовом до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про виселення.
 
Позовна заява мотивована тим, що 05 грудня 2014 року між ними та ОСОБА_6 були укладені два договори про задоволення вимог іпотекодержателів, відповідно до умов яких остання передала у власність ОСОБА_4 та ОСОБА_5 за вартістю і на умовах, визначених цими договорами, житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами та земельну ділянку площею 0,0785 га, що знаходяться по 
АДРЕСА_1. Позивачі зазначили, що об'єкти нерухомості зареєстровані на їх ім'я та знаходяться у їх спільній сумісній власності. 01 березня 2015 року між ними та ОСОБА_7 було укладено договір оренди житлового будинку із земельною ділянкою за зазначеною адресою, на підставі якого останній разом з членами своєї сім'ї: 
ОСОБА_6 та ОСОБА_8 проживали в цьому будинку. Оскільки строк дії договору оренди закінчився, а відповідачі на їх вимогу відмовляються звільняти займаний ними житловий будинок, просили суд виселити відповідачів із цього будинку та стягнути з ОСОБА_7 неустойку у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення у сумі 20 тис. грн.
 
Заочним рішенням Суворовського районного суду м. Херсона від 27 січня 2016 року позов ОСОБА_4 та ОСОБА_5 задоволено. Виселено ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 з житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_4 та ОСОБА_5 неустойку у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення в сумі 20 тис. грн. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідачі вселились в спірне жиле приміщення та проживали в ньому на підставі договору оренди, строк дії якого закінчився, а тому наявні підстави для виселення відповідачів з житлового будинку та стягнення неустойки.
 
Ухвалою Апеляційного суду Херсонської області від 31 січня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_6 залишено без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
 
Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що строк дії договору оренди житлового будинку закінчився, однак ОСОБА_6 як член сім'ї орендаря у порушення умов договору та вимог чинного законодавства продовжує користуватися цим майном, є всі підстави для її виселення.
 
У касаційній скарзі, поданій у лютому 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, до якої приєднався ОСОБА_11, ОСОБА_6 просить скасувати судові рішення із ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.  
 
Касаційна скарга мотивована тим, що судом апеляційної інстанції не було повідомлено її про час та дату проведення судового засідання 31 січня 
2017 року, що стало наслідком розгляду справи за її відсутності. Крім того, правовідносини виникли між сторонами на підставі іпотечного договору, а тому суд при вирішенні питання про виселення повинен керуватися статтею 40 Закону України «Про іпотеку» та статтею 109 ЖК Української РСР, відповідно до якої громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення.
 
Від ОСОБА_4 та ОСОБА_5 надійшли заперечення на касаційну скаргу, в яких вони посилаються на те, що розгляд справи у суді апеляційної інстанції відбувся за участю уповноваженого представника ОСОБА_6 Вказують, що вони, як власники спірного майна, мають права вимагати усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення осіб, які після закінчення строку дії договору оренди продовжують у ньому проживати всупереч їх волі.
 
Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Справа передана до Верховного Суду.
 
Касаційна скарга підлягає задоволенню.
 
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Судами попередніх інстанцій установлено, що на підставі договорів про задоволення вимог іпотекодержателів від 05 грудня 2014 року ОСОБА_5 та ОСОБА_4 на праві спільної сумісної власності належать житловий будинок та земельна ділянка площею 0,0785 га, що знаходяться за 
адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 8-19).
 
Як вбачається із змісту вказаних договорів, вони були укладені між позивачами, як іпотекодержателями, та відповідачем ОСОБА_6, як іпотекодавцем, з метою погашення заборгованості за договором позики, укладеним між ОСОБА_5, ОСОБА_4 та ОСОБА_6, у розмірі 2 977 392,50 грн, що еквівалентно 372 500 доларам США.
 
Таким чином, спірні правовідносини виникли між сторонами на підставі іпотечного договору, а звернення стягнення на предмет іпотеки відбулося шляхом позасудового врегулювання спору відповідно до статті 36 Закону України «Про іпотеку» на підставі договору.
 
Також установлено, що право власності на житловий будинок по 
АДРЕСА_1 ОСОБА_6 набула на підставі договору дарування від 30 грудня 2004 року, тобто не за рахунок наданих позивачами на підставі договору позики від 11 грудня 2013 року коштів, повернення яких забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.
 
Відповідачі проживають у вказаному будинку на підставі договору оренди, укладеному 01 березня 2015 року між ОСОБА_5, ОСОБА_4 та ОСОБА_7, строк дії якого закінчився. 
 
Згідно із статтею 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.
 
Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.
 
Таким чином, частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.
 
Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення 
статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма статті 109 ЖК УРСР.
 
Аналогічний висновок висловлено і в постанові від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16.
 
Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.
 
Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
 
За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
 
У справі, що розглядається, нові власники, які набули право власності на вказаний будинок на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателів, не можуть користуватися своєю власністю, оскільки попередній власник та члени його сім'ї, який втратив право власності на житло, відмовляється виселятися з нього.
 
Суди попередніх інстанцій вважали за необхідне застосувати до спірних правовідносин вимоги статті 391 ЦК України та статті 169 ЖК Української РСР.
 
Разом з тим з усталеної практики Верховного Суду України вбачається, що у такому випадку необхідно захистити права колишнього власника, застосувавши положення статті 109 ЖК УРСР, яка передбачає можливість виселення попереднього власника лише з наданням іншого житлового приміщення.
 
Громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.
 
В усталеній практиці Верховного Суду України при розгляді вказаної категорії справ, у тому числі й у постановах від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16, від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16, роз'яснено порядок застосування статті 40 Закону України «Про іпотеку» та 
статті 109 ЖК УРСР. Зазначено, що частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Зроблено висновок про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма статті 109 ЖК УРСР.
 
Вказану практику підтвердила й Велика Палата Верховного Суду у постанові 
від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц (провадження 
№ 14-317цс18), до розгляду якої касаційне провадження у справі, яка переглядається, було зупинено.
 
Таким чином, оскільки житловий будинок по АДРЕСА_1, який був переданий відповідачем ОСОБА_6 в іпотеку позивачам, та на який право власності у позивачів виникло внаслідок задоволення вимог іпотекодержателів, був придбаний не за рахунок отриманої від останніх позики, суди дійшли помилкового висновку про виселення відповідачів із зазначеного будинку без надання їм іншого постійного житла, у зв'язку із чим колегія суддів вважає за необхідне скасувати оскаржувані судові рішення із ухваленням нового про відмову у задоволенні цих позовних вимог.
 
Оскільки вимоги про стягнення суми неустойки у розмірі 20 000 грн є похідними від вимог про виселення, то у задоволенні цих позовних вимог також слід відмовити.
 
Посилання судів попередніх інстанцій на те, що правовідносини виникли з договору найму житла і відповідачі підлягають виселенню у зв'язку із закінченням строку дії цього договору є безпідставними, оскільки первісними правовідносинами між сторонами є саме звернення стягнення на предмет іпотеки, придбаний не за рахунок кредитних коштів, а тому суди мали застосувати до них положення статті 109 ЖК Української РСР.
 
Згідно з статтею 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
 
Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.
 
За змістом частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
 
Відповідно до підпунктів «б», «в» пункту 4 частини першої статті 
416 ЦПК України у резолютивній частині постанови суду касаційної інстанції зазначається новий розподіл судових витрат, понесених у зв'язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, - у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
Оскільки касаційна скарга ОСОБА_6 підлягає задоволенню, а судові рішення - скасуванню із ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, то сплачений нею судовий збір у розмірі 
535, 92 грн за подання апеляційної скарги та 584,64 грн - за подання касаційної скарги, а всього - 1 120,56 грн слід стягнути з ОСОБА_5 та ОСОБА_4 у рівних частинах.
 
Керуючись статтями 400, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ :
 
Касаційну скаргу ОСОБА_6, до якої приєднався ОСОБА_8, задовольнити. 
 
Заочне рішення Суворовського районного суду м. Херсона від 27 січня 
2016 року та ухвалу Апеляційного суду Херсонської області від 31 січня 
2017 рокускасувати і ухвалити нове рішення. 
 
У задоволенні позову ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про виселення та стягнення неустойки відмовити.
 
Стягнути з ОСОБА_4, ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 по 560,28 грн судового збору з кожного, сплаченого за подання апеляційної та касаційної скарг.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                    Д. Д. Луспеник
 
Судді:                                                                                               О. В. Білоконь
 
Б.І. Гулько
 
Є. В.Синельников
 
С.Ф. Хопта