Постанова
Іменем України
 
14 листопада 2018 року
м. Київ
 
справа № 521/16239/15-ц
провадження № 61-5143св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Червинської М. Є.,
суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Крата В. І. (суддя-доповідач), Курило В. П., 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_2,
відповідач - акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,
 
розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення апеляційного суду Одеської області від 22 листопада 2016 року у складі суддів: Процик М. В., Дрішлюка А. І., Сєвєрової Є. С.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У вересні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») про захист прав споживача. 
 
Позовні вимоги мотивовані тим, що 26 вересня 2013 року АТ КБ «ПриватБанк» прийняв від позивача заяву № ODMLA + 28420686 про приєднання до умов та правил надання фінансового лізингу, на підставі якої між сторонами був укладений договір фінансового лізингу № ODMLA + 28420686 (далі - Договір), який складається із заяви позивача, Умов та правил надання банківських послуг (далі - Умови) та Тарифів.
 
 27 вересня 2013 року на підставі Акту приймання-передачі, який є додатком № 1 до Договору, позивач отримала від відповідача у користування предмет лізингу - автомобіль марки «DAEWOO Nexia ND 16», 2012 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, вартістю 85 000,00 грн. Строк договору лізингу, відповідно до пункту 1.1.2. заяви №ODMLA + 28420686 складає 60 місяців. Проте, 11 жовтня 2014 року, АТ КБ «ПриватБанк» вилучив у ОСОБА_2 предмет лізингу, порушивши право позивача на користування ним. Обставини вилучення предмету лізингу викладені позивачем у заяві, наданій ПАТ КБ «ПриватБанк» 17 жовтня 2014 року, яка містить вимогу про повернення предмету лізингу у користування ОСОБА_2, однак у поверненні предмету лізингу банк відмовив.
 
11 серпня 2015 року з метою належного врегулювання відносин, що виникли з Договору та у відповідності до пункту 2 частини сьомої статті 15 Закону України «Про захист прав споживачів», ОСОБА_2 звернулась до АТ КБ «ПриватБанк» із заявою про надання інформації щодо умов виконання Договору. Проте, ПАТ КБ «ПриватБанк» не надав ОСОБА_2 повної інформації, запитуваної у заяві від 11 серпня 2015 року, чим фактично зашкодив належному виконанню Договору. Згідно графіку сплати лізингових платежів (додаток № 2 до Договору) ОСОБА_2 зобов'язалась сплатити у строк до 17 жовтня 2014 року лише 43 724,37 грн. ОСОБА_2 були сплачені платежі за Договором у розмірі 40 100,00 грн. Позивач вважала, що вилучаючи з її користування предмет лізингу, відповідач діяв протиправно у порушення вимог статті 7, частини першої статті 9 Закону України «Про фінансовий лізинг», статті 4 Закону України «Про захист прав споживачів», статті 321 ЦК України, підпункту 2.8.4.8.2.1 Умов, які є частиною Договору. Вимога відповідача, сплатити заборгованість за іншими ніж Договір угодами із відповідачем для повернення предмету лізингу, яка міститься у листі відповідача від 31 жовтня 2014 року, суперечить вимогам підпунктів 2.8.4.8.2.1. та 2.8.4.8.2.2Умов та є протиправною. На підставі частини другої статті 9 Закону України «Про фінансовий лізинг» позивач вважає, що вона, як лізингоодержувач, має право вимагати, у тому числі й від лізингодавця, усунення будь-яких порушень її прав на предмет лізингу. На підставі викладеного, позивач просила зобов'язати відповідача повернути їй автомобіль марки «DAEWOO Nexia ND 16», 2012 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, на виконання умов договору лізингу № ODMLA + 28420686 від 26 вересня 2013 року. 
 
Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 31 травня 2016 року позов ОСОБА_2 задоволено. Зобов'язано АТ КБ «ПриватБанк» повернути ОСОБА_2 автомобіль марки «DAEWOO Nexia ND 16», 2012 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, на виконання умов договору лізингу № ODMLA + 28420686 від 26 вересня 2013 року. Вирішено питання про розподіл судових витрат. 
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що предмет лізингу було вилучено у ОСОБА_2 неправомірно. Банком не надано позивачу інформації про розмір заборгованості для належного врегулювання відносин по договору. Відповідачем не надано доказів надання позивачу повідомлення про відмову від договору, тому відповідно до частини другої статті 782 ЦК України договір не є розірваним на час ухвалення судом рішення, а вилучення відповідачем у позивача предмету лізингу є протиправним, здійсненим у порушення вимог частини першої статті 782 та частини першої статті 806 ЦК України.
 
Рішенням апеляційного суду Одеської області від 22 листопада 2016 року рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 31 травня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.
 
Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що на момент ухвалення судом першої інстанції свого рішення, предмет лізингу на підставі заяви про приєднання до умов та правил надання фінансового лізингу № OD00A@0000623931 від 08 листопада 2014 року, знаходився у громадянина ОСОБА_4. Вказана особа до участі у розгляді справи не залучалась, тоді як ухвалене рішення впливає на його права та обов'язки щодо предмету спору. Таким чином, здійснювати захист порушеного права шляхом повернення предмета лізингу на момент ухвалення рішення у суду першої інстанції не було. 
 
У грудні 2016 року ОСОБА_2 звернулася із касаційною скаргою на рішення апеляційного суду Одеської області від 22 листопада 2016 року, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права,просить рішення суду апеляційної інстанції скасувати і залишити в силі рішення суду першої інстанції.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд не зазначив у своєму рішенні, які саме норми матеріального або процесуального права були порушені чи неправильно застосовані судом першої інстанції. На момент ухвалення рішення судом першої інстанції, до нього не надходили докази та судом не досліджувався факт перебування предмету лізингу у третьої особи. Окрім цього, відповідач не заперечував, що вважав спірний автомобіль повернутим із фінансового лізингу за договором із позивачем лише 02 грудня 2015 року, тоді як автомобіль передано у лізинг іншій особі 08 листопада 2014 року. Листом від 27 серпня 2015 року відповідач повідомляв позивача про готовність на певних умовах повернути предмет лізингу. У матеріалах справи відсутні дані про складення акту звірки взаєморозрахунків та переходу права власності на спірний автомобіль до третьої особи, а отже у суду не було підстав вважати, що відповідач на час ухвалення судових рішень не був власником спірного майна. Відповідач не виконав свій обов'язок, передбачений статтею 27 ЦПК України (у редакції, чинній на момент ухвалення оскарженого рішення) та не надав до суду докази укладення інших договорів щодо предмету лізингу. Окрім цього, отримавши копію заяви ОСОБА_4 від 08 листопада 2014 року без додатків та інших складових договору фінансового лізингу, суд фактично не отримав доказів його укладення. Суд апеляційної інстанції не погодившись із висновком суду першої інстанції про те, що договір лізингу не був розірваний, не зазначив з якого моменту і відповідно до якої норми закону дія відповідного договору припинилася.
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 грудня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі.
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 вересня 2017 року справа призначена до судового розгляду.
 
У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України справу передано до Касаційного цивільного суду.
 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
Колегія суддів відхиляє аргументи, які викладені у касаційній скарзі, з таких мотивів.
 
Апеляційний суд встановив, що 26 вересня 2013 року АТ КБ «ПриватБанк» прийняв від ОСОБА_2 заяву № ODMLA + 28420686 про приєднання до умов та правил надання фінансового лізингу, за змістом якої, відповідно до частини першої статті 634 ЦК України, між сторонами укладений договір фінансового лізингу № ODMLA + 28420686.
 
27 вересня 2013 року на підставі Акту приймання-передачі, який є додатком № 1 до Договору, ОСОБА_2 отримала від ПАТ КБ «ПриватБанк» у особисте користування предмет лізингу - автомобіль марки «DAEWOO Nexia ND 16», 2012 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, вартістю 85 000,00 грн. 
 
Апеляційний суд встановив, що згідно виписки із транзитного рахунку внесення платежів у сумі 2 204,17 грн (фактично 2 220,00 грн) позивач належно здійснювала до лютого 2014 року. У березні 2014 року платіж у сумі 2 204,17 грн позивачем внесено не було. 22 квітня 2014 року нею було внесено платіж у сумі 2 600 грн, що повністю борг по графіку не погасив, у зв'язку з чим банком була нарахована пеня у зв'язку з чим змінився порядок погашення заборгованості і його розмір. В наступному платежі позивачем вносились, але несвоєчасно і не в такому обсязі, щоб погасати борг, внаслідок пропуску місячного платежу. У липні 2014 року, а саме 28 та 29 липня 2014 року позивачем також були внесені кошти у сумах 2 220,00 грн, 1 450,00 грн і 60,00 грн, які були спрямовані банком на погашення заборгованості по кредитному договору та на сплату пені у обумовленій договором послідовності. У вересні 2014 року у строк з 21 по 25 число позивачем щомісячний платіж внесено не було. 30 вересня 2014 року було внесено лише 900 грн. 
 
Згідно акту повернення предмета лізингу від 13 жовтня 2014 року АТ КБ «ПриватБанк» 13 жовтня 2014 року отримав від лізингоодержувача предмет лізингу; залишок простроченої заборгованості за договором на дату повернення складає 1 338,06 грн; акт підписано ОСОБА_2 та представником банку ОСОБА_3 без зауважень щодо примусового вилучення. 
 
16 жовтня 2014 року позивачем на транзитний рахунок було внесено кошти у сумі 1 340,00 грн, які за наявним у справі розрахунком були розподілені наступним чином: 31,50 грн на сплату пені, 545,93 грн на сплату процентів по договору та 762,57 грн на відшкодування частини вартості предмету лізингу. 
 
Апеляційний суд встановив, що станом на 17 жовтня 2014 року за позивачем обліковувалась поточна заборгованість по винагороді за користування предметом лізингу за фактичний строк користування у сумі 724,62 грн, заборгованість за страховою винагородою у сумі 354,17 грн та заборгованість по відшкодуванню частини вартості предмету лізингу у сумі 3,97 грн. Після 16 жовтня 2014 року позивач внесення платежів по договору фінансового лізингу повністю припинила. 
 
Апеляційний суд встановив, що згідноз заявою про приєднання до умов та правил надання фінансового лізингу № OD00A@0000623931 від 08 листопада 2014 року на підставі Акту приймання-передачі, який є додатком № 1 до Договору, згідно з договором фінансового лізингу предмет лізингу - спірний автомобіль марки «DAEWOO Nexia ND 16», 2012 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, вартістю 80 000,00 грн ПАТ КБ «ПриватБанк» передав ОСОБА_4. На момент ухвалення рішення суду першої інстанції предмет лізингу знаходився у ОСОБА_4.
 
При відмові у задоволенні позову апеляційний суд зробив висновок, що ОСОБА_4, у якого знаходився предмет лізингу на час розгляду справи судом першої інстанції, до участі у розгляді справи судом першої інстанції не залучено, тоді як ухвалене рішення про зобов'язання повернути спірний автомобіль впливає на його права та обов'язки.
 
Колегія суддів погоджується із цим висновком апеляційного суду з таких підстав.
 
Відповідно до частини першої статті 33 ЦПК України (у редакції, чинній на момент розгляду справи судом першої інстанції) суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред'явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача.
 
Згідно пункту 2 частини шостої статті 130 ЦПК України (у редакції, чинній на момент розгляду справи судом першої інстанції) якщо спір не врегульовано суд вирішує питання про склад осіб, які братимуть участь у справі.
 
Тлумачення статті 33 ЦПК України (в редакції, чинній на момент розгляду справи судом першої інстанції) свідчить, що належним відповідачем є особа, яка має відповідати за позовом. 
 
Втім судом першої інстанції, в порушення статей 33, 130 ЦПК України (в редакції, чинній на момент розгляду справи судом першої інстанції) не вирішено питання щодо складу осіб, які мають брати участь у розгляді справи, а апеляційний суд позбавлений процесуальної можливості усунути такі недоліки. Тому апеляційний суд зробив обгрунтований висновок про відмову у задоволенні позову.
 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). 
 
Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржене рішення постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права. У зв'язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржене рішення без змін.
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
 
Рішення апеляційного суду Одеської області від 22 листопада 2016 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                     М. Є. Червинська
 
Судді:                                                                                               Н. О. Антоненко
 
В. І. Журавель
 
В. І. Крат 
 
В. П. Курило