Постанова
Іменем України
 
29 листопада 2018 року
м. Київ
 
справа № 357/16321/15-ц  
провадження № 61-104св17
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:  
Штелик С. П. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Мартєва С. Ю.
 
учасники справи:
позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк»,           
відповідач - ОСОБА_4,  
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 21 грудня 2016 року у складі судді Протасова О. М. та ухвалу апеляційного суду апеляційного суду Київської області                           від 21 березня 2017 року у складі суддів: Іванової І. В., Гуля В. В.,                     Сліпченка О. І.,  
В С Т А Н О В И В :
У листопаді 2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі - ПАТ КБ «Приватбанк») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_4 про виселення. 
Позов мотивовано тим, що 05 березня 2007 року між сторонами укладено кредитний договір, за умовами якого ОСОБА_4 отримав кредит у вигляді кредитної лінії у розмірі 112 250 доларів США з кінцевим терміном повернення коштів 05 березня 2017 року. На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між ПАТ «КБ «Приватбанк» і                  ОСОБА_4 було укладено договір іпотеки від 06 березня 2007 року, за умовами якого відповідач передав банку в іпотеку належний йому на праві приватної власності житловий будинок АДРЕСА_1.
Відповідач не виконував взяті на себе зобов'язання за кредитним договором, внаслідок чого рішенням апеляційного суду Київської області від 09 квітня 2015 року звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме: житловий будинок АДРЕСА_1 шляхом продажу вказаного будинку ПАТ КБ «Приватбанк» з укладанням від імені банку договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем за початковою ціною, визначеною суб'єктом оціночної діяльності на момент продажу. 
На адресу позичальника направлено повідомлення з вимогою про добровільне звільнення вищевказаного нерухомого майна, яке відповідачем не виконано, у зв'язку з чим банк змушений звернутися до суду про виселення. 
Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області                            від 21 грудня 2016 року у задоволенні позову ПАТ КБ «Приватбанк» відмовлено.  
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що в іпотеку банку був переданий житловий будинок, який придбано не за рахунок кредитних коштів, тому відповідач не може бути виселений з нього без надання іншого житла.
Ухвалою апеляційного суду Київської області від 21 березня 2017 року рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області                            від 21 грудня 2016 року залишено без змін. 
Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов  правильного висновку про відсутність підстав для виселення відповідача без надання іншого постійного житла, оскільки в іпотеку банку передано жиле приміщення, яке було придбано не за рахунок отриманих кредитних коштів.
У касаційній скарзі, поданій у грудні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,                                               ПАТ КБ «Приватбанк» просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалу апеляційного суду та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій безпідставно відмовили у задоволенні позову банку про виселення відповідача.                                  В судовому засіданні встановлено наявність судового рішення про звернення стягнення на переданий в іпотеку будинок, що становить визначену положеннями частин першої та другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК УРСР сукупність підстав примусового виселення відповідача з житлового будинку, який є предметом іпотеки. ОСОБА_4 не належить до виключного переліку осіб, які проживають у переданому в іпотеку будинку на умовах договору найму, тому на нього не поширюється визначене частиною третьою статті 40 Закону України                       «Про іпотеку» обмеження заборони виселення. 
Постійне жиле приміщення, що надається особам, яких виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Оскільки надання жилих приміщень у будинках житлового фонду місцевої ради віднесено до компетенції виконавчого комітету міської ради (пункт 6 частини першої статті 15 ЖК УРСР), суд не перевірив наявність вільних жилих приміщень з фондів житла, які можуть бути надані відповідачу. Крім того, суди не перевірили наявність у власності відповідача іншого житла. Відповідно до положень частини другої                       статті 109 ЖК УРСР саме на суд покладено обов'язок визначити та зазначити у рішенні інше постійне жиле приміщення, яке має бути надане відповідачу, а не покладати такий обов'язок на ПАТ КБ «Приватбанк». 
У запереченні на касаційну скаргу ОСОБА_4 зазначив про те, що рішення судів першої та апеляційної інстанції є законними та обгрунтованими. Установивши, що в іпотеку банку було передано житловий будинок, який було придбано не за рахунок отриманих кредитних коштів, відсутні передбачені законом підстави для виселення мешканців із зазначеного будинку без надання їм іншого постійного житла. Такий висновок відповідає правовій позиції викладеній у постанові Верховного Суду України від 02 вересня 2015 року у справі № 6-1049цс15.  
Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
Згідно статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Касаційна скарга не підлягає задоволенню. 
Суди установили, що 05 березня 2007 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_4 укладено кредитний договір, за умовами якого останній отримав кредит у вигляді кредитної лінії у розмірі 112 250 доларів США з кінцевим терміном повернення грошових коштів 05 березня 2017 року,  відповідач зобов'язався повернути кредит та проценти за користування ним у порядку, встановленому договором.
З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_4 було укладено договір іпотеки          від 06 березня 2007 року, за умовами якого відповідач передав в іпотеку банку належний йому на праві приватної власності житловий будинок АДРЕСА_1.
Взяті на себе зобов'язання за кредитним договором ОСОБА_4 перед банком не виконав, у зв'язку із чим утворилась заборгованість.
Рішенням апеляційного суду Київської області від 09 квітня 2015 року у справі за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_4, третя особа -     ОСОБА_5, про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення позов задоволено частково. Звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме: житловий будинок АДРЕСА_1, який був придбаний відповідачем за договором купівлі-продажу                                від 13 вересня 2000 року. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Також вказаним рішенням встановлено, що будинок АДРЕСА_1 є єдиним житлом відповідача.
Згідно кредитного договору від 05 березня 2007 року кредит видано ОСОБА_4 на ремонт та будівництво будинку, тобто на споживчі цілі, а не на придбання житлового будинку, що став предметом іпотеки.    
Вимога ПАТ КБ «Приватбанк» про добровільне виселення з предмету іпотеки, що адресована відповідачу, впродовж місячного строку з моменту її отримання останнім не виконана.
Відповідно до частини першої статті 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.
За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений,  або інший погоджений сторонами строк,  добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.
Частиною другою статті 109 ЖК УРСР встановлено, що громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.
Вказаною нормою встановлено загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.
З аналізу наведених норм можна дійти висновку, що особам, які виселяються із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.
При виселенні в судовому порядку з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.
Звернувшись до суду з даним позовом, ПАТ КБ «Приватбанк» просив  про виселення відповідача з будинку без надання іншого житлового приміщення.
Разом з тим, встановивши, що право власності на переданий в іпотеку банку будинок було набуто не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про неможливість виселення відповідача без надання йому іншого житла.
Суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, правильно застосував положення частини другої статті 109 ЖК УРСР у поєднанні з нормами статей 39, 40 Закону України «Про іпотеку».
Доводи касаційної скарги про те, що суди попередніх інстанцій не перевірили чи є спірний житловий будинок єдиним житлом відповідача, а чинним законодавством не передбачено обов'язок банку надавати таке житло, не заслуговують на увагу, оскільки обов'язок доказування, відповідно до вимог статті 60 ЦПК України в редакції, яка діяла на час розгляду справи судами, покладений на сторони, зокрема звертаючись до суду з позовом, банк зобов'язаний довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог.
Доводи касаційної скарги про необхідність з'ясування судами, до компетенції якого органу належить право надавати житло у випадку виселення та перевірити наявність вільних житлових приміщень у фондах житла для тимчасового проживання, не ґрунтуються на вимогах закону та не спростовують обґрунтованість висновків суду щодо відсутності правових підстав для виселення відповідача без надання йому іншого житла.
Доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують та фактично зводяться до незгоди заявника з мотивами, з яких суди попередніх інстанцій  виходили, відмовляючи у задоволенні позову. 
Посилання в касаційній скарзі позивача на неправильне застосування судами норм матеріального права спростовуються змістом наведених вище норм матеріального закону, які судами попередніх інстанцій застосовано правильно.
Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги на предмет законності судового рішення виключно в межах заявлених в суді першої інстанції вимог та які безпосередньо стосуються правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв'язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до переоцінки доказів та встановлення обставин, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення першої та апеляційної інстанцій - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
З урахуванням викладеного та керуючись статтями 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» залишити без задоволення. 
 
Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області                           від 21 грудня 2016 року та ухвалу апеляційного суду апеляційного суду Київської області від 21 березня 2017 року залишити без змін. 
 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає. 
 
Судді:                                                                      С. П. Штелик 
 
                                                                             В. С. Висоцька    
 
                                                                             С.Ю.Мартєв