Постанова
Іменем України                                                    
 
22 листопада 2018 року 
м. Київ
 
справа № 236/2340/16-ц
провадження № 61-10633св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: СтупакО. В. (суддя-доповідач), ПогрібногоС. О., Усика Г. І., 
 
учасники справи: 
позивач - ОСОБА_4,
відповідачі: ОСОБА_5, ОСОБА_6, 
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадженнякасаційну скаргу ОСОБА_4 на постанову Апеляційного суду Донецької області від 19 грудня 2017 року у складі колегії суддів: Космачевської Т. В., Жданової В. С., Санікової О. С., 
 
ВСТАНОВИВ:
 
У вересні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про розірвання попереднього договору купівлі-продажу, стягнення збитків, завданих невиконанням договору, та моральної шкоди.
  
Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 02 червня 2011 року між ним та ОСОБА_5, ОСОБА_6 укладений попередній договір купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки, розташованих за адресою: АДРЕСА_1. Вказаний попередній договір від 02 червня 2011 року посвідчений приватним нотаріусом Артемівського міського нотаріального округу Донецької області Дубровським В. М.
 
На виконання умов попереднього договору купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки від 02 червня 2011 року та у рахунок майбутніх платежів за купівлю нерухомого майна він передав ОСОБА_5 грошові кошти у розмірі 4 190,00 дол США, що підтверджується відповідною розпискою.
 
Згідно з попереднім договором купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки від 02 червня 2011 року відповідачі зобов'язувалися укласти із ним договір купівлі-продажу нерухомості до 01 серпня 2011 року, проте ОСОБА_5 лише               22 липня 2011 року уповноважив свого представника ОСОБА_8 на отримання та оформлення документів, необхідних для здійснення майбутнього правочину, що на невизначений час затягнуло процедуру оформлення угоди.
 
Крім того, він передав представнику ОСОБА_9 грошові кошти у розмірі 1 500,00 грн, що підтверджено розпискою, а також перерахував на рахунок ОСОБА_5 у банківській установі 600,00 грн. Також, він сплатив за відповідачів заборгованість за спожиту електроенергію у розмірі 205,32 грн та податок на землю у розмірі               47,49 грн.
 
У подальшому відповідачі почали вимагати від нього істотного збільшення ціни за купівлю-продаж нерухомості, порівняно із тією ціною, яка встановлена у попередньому договорі купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки              від 02 червня 2011 року, на що він не погодився. Відповідачі почали уникати спілкування із ним з приводу укладення договору купівлі-продажу майна, сплачені ним кошти не повернули, нерухоме майно йому не передали.
 
Із травня 2012 року він звертався до органів внутрішніх справ, вважаючи що такі дії відповідачів слід кваліфікувати як злочин ? шахрайство. Працівники міліції не змогли встановити місце перебування ОСОБА_5 та ОСОБА_6, кримінальне провадження у 2015 році закрите, йому роз'яснено право звернутися до суду у порядку цивільного судочинства для врегулювання цивільно-правового спору, що існував між ним та відповідачами.
 
Позивач звернувся до суду за захистом свого порушеного права, вважав належним способом захисту такого права є розірвання попереднього договору купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки від 02 червня 2011 року, оскільки відповідачі не мають наміру укладати із ним договір купівлі-продажу, а для нього придбання нерухомості втратило інтерес.
Посилаючись на вказані обставини, позивач просив стягнути із відповідачів            майнові збитки, завдані невиконанням попереднього договору купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки від 02 червня 2011 року на загальну                 суму 111 627,00 грн; понесені ним витрати у розмірі 185,00 грн на придбання лікарських засобів у зв'язку із погіршенням стану здоров'я, що відбулося через               його душевні переживання внаслідок неправомірної поведінки відповідачів; неустойку за невиконання зобов'язань за попереднім договором купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки від 02 червня 2011 року у розмірі                            207 970,00 грн. 
 
Крім того, у зв'язку із тим, що відповідачі неправомірно вимагали від нього збільшення суми оплати за придбання у майбутньому нерухомого майна, в односторонньому порядку відійшли від умов попереднього договору купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки від 02 червня 2011 року, позивач просив суд стягнути із відповідачів на його користь 378 231,00 грн. 
 
Також, через неправомірні дії відповідачів він тривалий час хворів, перебував на лікуванні в умовах медичного стаціонару, переніс моральні страждання у зв'язку з необхідністю неодноразових звернень до правоохоронних органів. Свої моральні страждання оцінює у межах 400 000,00 грн та просить цю суму стягнути із відповідачів на його користь.
 
Заочним рішенням Краснолиманського міського суду Донецької області від 12 грудня 2016 року позов задоволено частково. Розірвано попередній договір купівлі-продажу будинку та земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Артемівського міського нотаріального округу Дубровським В. М., зареєстрований у реєстрі за                  № 2506, що укладений 02 червня 2011 року у м. Артемівську Донецької області між ОСОБА_5, ОСОБА_6, з однієї сторони, та ОСОБА_4, з другої сторони, припинивши зобов'язання сторін за цим договором. Стягнуто із               ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 забезпечувальний платіж за договором у розмірі 110 071,30 грн у рівних частках, по 55 035,65 грн із кожного відповідача. Стягнуто із ОСОБА_5 та ОСОБА_6 солідарно на користь ОСОБА_4 майнові збитки у розмірі 2 100,00 грн. Стягнуто із ОСОБА_5 та ОСОБА_6 солідарно на користь ОСОБА_4 моральну шкоду у розмірі                    15 000,00 грн. Стягнуто із ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 витрати, пов'язані із публікацією у засобах масової інформації оголошення про виклик відповідачів, у розмірі 50,74 грн у рівних частках, по 25,37 грн із кожного відповідача. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено через їхню необґрунтованість. Вирішено питання розподілу судових витрат.
 
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що попередній договір купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки від 02 червня 2011 року необхідно розірвати, оскільки відповідачі ухиляються від виконання умов попереднього договору та укладення основного договіру. 
 
Забезпечувальний платіж, сплачений позивачем на користь відповідачів на виконання умов попереднього договору купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки від 02 червня 2011 року, підлягає поверненню, що передбачене умовами вказаного попереднього договору та нормою статті 571 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Оскільки забезпечувальний платіж сплачений позивачем у іноземній валюті, що підтверджується розпискою від 06 червня 2011 року, тому поверненню підлягає еквівалентна сума, визначена за офіційним курсом Національного банку України на дату ухвалення рішення у справі. 
 
Внаслідок ухилення відповідачів від укладення основного договору позивачу завдано майнових збитків у розмірі 2 100,00 грн та заподіяна моральна шкода, обґрунтований і достатній розмір якої складає 15 000,00 грн.
 
Постановою Апеляційного суду Донецької області від 19 грудня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_11, який діє в інтересах ОСОБА_6, задоволено частково. Заочне рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 12 грудня 2016 року у частині стягнення із ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 забезпечувального платежу, майнових збитків та моральної шкоди скасовано. Позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_6 про стягнення забезпечувального платежу задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 забезпечувальний платіж за попереднім договором купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки від 02 червня 2011 року у розмірі 16 000,00 грн. У стягненні іншої частини забезпечувального платежу відмовлено. У задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_6 про стягнення майнових збитків та моральної шкоди відмовлено.
 
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що рішення суду першої інстанції у частині стягнення забезпечувального платежу за попереднім договором купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки від 02 червня 2011 року є помилковим, оскільки такий платіж повертається позивачу у національній валюті - гривні, що передбачено умовами зазначеного попереднього договору від 02 червня 2011 року. Підстави для стягнення із ОСОБА_6 майнової шкоди відсутні, оскільки умовами оспорюваного попереднього договору не передбачено плати за документи, необхідних для нотаріального посвідчення основного договору, а надана позивачем квитанція про перерахуванню ОСОБА_5 грошових коштів у розмір 600,00 грн не є належним доказом, тому що в ній не зазначено призначення платежу. Зобов'язуючи відповідачів відшкодувати моральну шкоду позивачу, місцевій суд помилково застосував статтю 1167 ЦК України, яка регулює деліктні (позадоговірні) зобов'язання, тоді як відшкодування моральної шкоди не передбачено умова оспорюваного попереднього договору.      
   
У лютому 2018 року ОСОБА_4подав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Апеляційного суду Донецької області від 19 грудня 2017 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив суд скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що відповідачі не виконували належним чином своїх зобов'язань за попереднім договором від 02 червня 2011 року. Неправомірними діяннями відповідачі завдали шкоди позивачу, принизили його честь та гідність. 
 
Ухвалою Верховного Суду від 02 березня 2018 року відкрито касаційне провадження, витребувано матеріали справи та надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу. 
 
Відзив на касаційну скаргу не надходив. 
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).
 
Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга ОСОБА_4 не підлягає задоволенню із таких підстав.      
Судами встановлено, що 02 червня 2011 року між ОСОБА_5, який діяв від себе та від ОСОБА_6, укладений попередній договір купівлі-продажу будинку та земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Артемівського міського нотаріального округу Дубровським В. М., зареєстрований у реєстрі за № 2506. За умовами вказаного договору сторони зобов'язалися у строк не пізніше 01 серпня 2011 року укласти договір купівлі-продажу житлового будинку з належними до нього будівлями і спорудами, та приватизованої земельної ділянки, площею 0,1696 га, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1
 
Право власності на житловий будинок, розташований за адресою:  АДРЕСА_1 належить                   ОСОБА_7 та ОСОБА_5 по 1/2 частині за кожним із них, що підтверджується витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно від 11 жовтня 2011 року № 31616204.
 
02 червня 2011 року на виконання умов попереднього договору купівлі-продажу будинку та земельної ділянки від 01 червня 2011 року ОСОБА_4 передав ОСОБА_5 грошові кошти у розмірі 4 190,00 дол США, що підтверджується розпискою.
  
Довіреністю від 22 липня 2011 року ОСОБА_5 уповноважив ОСОБА_8 безоплатно представляти його інтереси у будь-яких органах, підприємствах, установах, організаціях для здійснення всіх необхідних дій, пов'язаних із підготовкою та одержанням документів, необхідних для відчуження житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1
 
01 жовтня 2011 року директор Товариства з обмеженою відповідальністю «Обрій плюс» ОСОБА_8 отримала від ОСОБА_4 грошові кошти у розмірі 1 500,00 грн для оформлення документів на будинок та видачу виписки з реєстру на право власності на нерухоме майно, що підтверджується розпискою.
 
ОСОБА_4 перерахував ОСОБА_5 грошові кошти у розмірі 600,00 грн, що підтверджується квитанцією від 27 грудня 2011 року № 110071768.
 
21 травня 2012 року ОСОБА_4 звернувся до Київського районного Відділу Донецького міського управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області із заявою про вчинення проти нього правопорушення. Заява прийнята уповноваженою особою органу внутрішніх справ, зареєстрована у журналі за № 4495.
Постановою слідчого відділу Артемівського міського відділу (з обслуговування м. Артемівська та Артемівського району) головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області від 22 січня 2015 року кримінальне провадження від 28 грудня 2012 року  № 12012050150001023 за заявою ОСОБА_4 закрито у зв'язку із відсутністю у діях ОСОБА_5 складу злочину, передбаченого частиною першою статті 190 Кримінального кодексу України. Водночас ОСОБА_4 рекомендовано звернутися до суду за захистом свого порушеного права.
 
ОСОБА_4 є громадянином України, інвалідом ІІ групи внаслідок трудового каліцтва безстроково, проходив стаціонарне лікування у Комунальному закладі охорони здоров'я «Обласна психіатрична лікарня м. Слов'янська» із 28 жовтня по 18 листопада 2011 року, із 06 березня по 30 березня 2012 року, із 01 листопада по 11 грудня              2013 року. Причиною звернення за медичною допомогою є наслідки черепно-мозкової травми.
 
Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог ? відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
 
У силу статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.
 
Згідно із частинами першої, третьою статті 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Зобов'язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.
 
Вирішуючи спір, суди дійшли правильного висновку про наявність підстав для припинення зобов'язань, встановлених попереднім договором купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки від 02 червня 2011 року, оскільки основний договір не укладений протягом строку, визначеному попереднім договором.  
 
Відповідно до частини першої статті 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.
 
Завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання (частина перша статті 570 ЦК України).
 
Відповідно до частини першої статті 571 ЦК України якщо порушення зобов'язання сталося з вини кредитора, він зобов'язаний повернути боржникові завдаток та додатково сплатити суму у розмірі завдатку або його вартості.
 
Пунктами 4, 7 попереднього договору купівлі-продажу будинку та земельної ділянки               від 02 червня 2011 року передбачено, що ОСОБА_4 сплачує ОСОБА_5, ОСОБА_6 грошові кошти у розмірі 32 000,00 грн у якості забезпечувального платежу під час підписання цього попереднього договору. 
 
ОСОБА_5, ОСОБА_6, які отримали суму забезпечувального платежу у розмірі 32 000,00 грн згідно з пунктом 4 цього договору у випадку порушення ними умов попереднього договору зобов'язанні повернути ОСОБА_4 суму забезпечувального платежу. 
 
Згідно з частинами першою, другою статті 533 ЦК України  грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.
 
Ця норма кореспондується із приписами статті 524 ЦК України, згідно з якими зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України ? гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.
 
Тобто виконання зобов'язання у гривнях з урахуванням еквівалента іноземної валюти можливе лише у разі якщо сторони узгодили це у договорі.
 
Скасовуючи рішення місцевого суду у частині стягнення забезпечувального платежу, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку, що такий платіж підлягає стягненню у національній валюті - гривні, оскільки це передбачено умовами оспорюваного попереднього договору. При цьому суд першої інстанції безпідставно посилався на розписку ОСОБА_5 щодо отримання ним забезпечувального платежу в іноземній валюті, оскільки така розписка не є належним доказом у справі.
   
Згідно з частиною першою статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.
Відповідно до частини другої статті 635 ЦК України сторона, яка необгрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства.
 
Згідно з частиною першою статті 76, частиною першою статті 77 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
 
Положеннями статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
 
Відповідно до статті 400 ЦПК Українипід час розгляду справи в касаційному                    порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування                судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального                права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не                         були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про                достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Тобто Верховний Суд не має права встановлювати обставини справи і оцінювати докази.
 
Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції, належним чином оцінивши наданні позивачем докази, дійшов правильного висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідачів на користь позивача майнових збитків у розмірі 2 100,00 грн, оскільки позивачем не надано належних доказів на підтвердження заподіяння йому таких збитків.  
 
Відповідно до частини першої, другої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
 
Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична                     особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою            щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
 
Скасовуючи рішення суду першої інстанції у частині відшкодування моральної шкоди, суд апеляційної інстанції обґрунтовано виходив із того, що покладаючи на відповідачів обов'язок відшкодувати моральну шкоду, місцевий суд помилково застосував правила статті 1167 ЦК України, яка на оспорюванні правовідносини не поширюється, оскільки регулює позадоговірні (деліктні) зобов'язання.
 
У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (частина перша статті 611 ЦК України).  
 
Відносини щодо укладення та виконання попереднього договору регулюється статтею 635 ЦК України. Ця норма не передбачає відшкодування моральної шкоди у разі порушення зобов'язань, передбачених попереднім договором.
 
Попереднім договором купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки             від 02 червня 2011 року також не передбачено обов'язку відшкодовувати моральну шкоду.
 
Таким чином, підстави для покладення на відповідачів обов'язку відшкодувати моральну шкоду позивачу відсутні.   
 
Висновки суду апеляційної інстанції по суті вирішення спору є правильними, законними та обґрунтованими, підтверджуються матеріалами справи. 
 
Подана заявником касаційна скарга не містить обґрунтованих доводів, які б свідчили про неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, вказані у ній доводи зводяться до незгоди з висновками суду апеляційної інстанцій щодо встановлених обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом. В силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.
 
Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, арішення суду апеляційної інстанцій - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.
 
Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.
 
Постанову Апеляційного суду Донецької області від 19 грудня 2017 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

 
Судді: | О. В. Ступак
| С. О. Погрібний
| Г. І. Усик