Постанова
Іменем  України 
 
14 листопада 2018 року
м. Київ
 
справа № 643/14294/16-ц
провадження № 61-29837св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Червинської М. Є. (суддя-доповідач),
суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Коротуна В. М., Курило В. П.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1,
представник позивача - адвокат ОСОБА_2,
відповідач - ОСОБА_3,
представники відповідача: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 та її представника ОСОБА_6 на рішення Московського районного суду м. Харкова в складі судді Довготько Т. М. від 29 березня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області в складі колегії суддів: Яцини В. Б., Бурлака І. В., Карімової Л. В. від 05 липня 2017 року,
 
ВСТАНОВИВ: 
 
Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з указаним позовом, у якому просила розірвати договір № 24 від 26 травня 2016 року, укладений між нею та ФОП ОСОБА_3; стягнути з відповідача на її користь сплачені за товар грошові кошти в сумі 48 075 грн, неустойку в сумі 1 851 грн та у рахунок відшкодування моральної шкоди стягнути з відповідача на її користь 20 000 грн та покласти на відповідача судові витрати.
 
Свої вимоги позивач мотивував тим, що 26 травня 2016 року між нею та                  ФОП ОСОБА_3 був укладений договір купівлі-продажу, відповідно до умов якого відповідач (продавець) зобов'язалася здійснити їй (покупцю) поставку меблів, а саме кухні, загальна вартість якої становить 56 000 грн.                      14 липня 2016 року між нею та відповідачем було підписано додаткову угоду до вищевказаного договору, відповідно до якої, у зв'язку з ремонтом квартири, поставку меблів перенесено на 31 липня 2016 року. Згідно з додатковою угодою від 09 серпня 2016 року поставку меблів за спільною згодою перенесено на 23 серпня 2016 року, а також передбачено зміну комплектуючих частин (фурнітури та фасадів скла) з доплатою покупця у розмірі 5 700 грн. Вона своєчасно , у відповідності до умов договору, здійснила попередню оплату меблів у зазначеній договором сумі, а відповідач зобов'язаний був поставити їй меблі за вказаною в договорі адресою 23 серпня 2016 року. Відповідач свої зобов'язання за договором та угодою не виконав. Відповідач поставив їй частину комплектуючих меблів та повністю їх не зібрав у строк. Оскільки вартість роботи (послуги) окремо договором не визначено, то розмір неустойки, яку відповідач зобов'язаний сплатити їй згідно частини п'ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», складає три відсотки загальної вартості замовлення, а саме: 1 851 грн. Крім того, унаслідок порушення відповідачем взятих на себе зобов'язань їй спричинено моральну шкоду, яку вона оцінює в  20 000 грн.
 
Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 29 березня                   2017 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Розірвано договір від                 26 травня 2016 року, укладений між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_3 Стягнуто з ФОП ОСОБА_3  на користь ОСОБА_1 завдаток у розмірі               48 075 грн, пеню у розмірі 1 851 грн, а всього 49 926 грн. У решті позову відмовлено. Вирішено питання про судовий збір.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що оскільки відповідачем умови договору не були виконані належним чином у визначений договором строк, то позивач має право відмовитися від договору, укладеного з відповідачем, та отримати відшкодування збитків. Відмовляючи у задоволенні позову в частині щодо відшкодування моральної шкоди, місцевий суд виходив із недоведеності вимог в цій частині.
 
Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 05 липня 2017 року апеляційні скарги ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_3 відхилено, рішення Московського районного суду м. Харкова від 29 березня 2017  року залишено без змін.
 
Апеляційний суд, погоджуючись з висновками місцевого суду зазначив про те, що суд першої інстанції ухвалив з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстав для його скасування не має.
 
У липні 2017 року ОСОБА_3 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Московського районного суду м. Харкова від 29 березня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 05 липня 2017 року, у якій остання посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила суд скасувати зазначені судові рішення в частині задоволення позовних вимог та в цій частині справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій не досліджено всіх обставин, що мали значення для вирішення справи по суті, не надано належну оцінку доказам. Протиправно відмовлено в долученні належних, допустимих, достовірних доказів, що містять обставини, які мають значення для вирішення справи по суті. Судами не було встановлено, що невиконання відповідачем своїх зобов'язань за договором в строк обумовлене непередбаченими обставинами у вигляді замовлення нових комплектуючих кухні позивачем, виготовлення яких потребувало додаткового часу. Від належного оформлення даних змін до договору відповідач відмовилася в присутності свідків. Дані докази протиправно не було долучено судами попередніх інстанцій до матеріалів справи, що стало наслідком ухвалення незаконних та необґрунтованих судових рішень.
 
Судові рішення в частині відмови в задоволенні позову щодо відшкодування моральної шкоди до суду касаційної інстанції не оскаржено та предметом перегляду не є (стаття 400 ЦПК України).
 
У жовтні 2017 року від позивача надійшли заперечення на вищевказану касаційну скаргу, у яких заявник указує на те, що касаційна скарга є безпідставною, а оскаржувані судові рішення законними та обґрунтованими.
 
Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.
 
Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Вказана справа передана до Верховного Суду.
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Суд установив, що 26 травня 2016 року між ОСОБА_1 та                                          ФОП ОСОБА_3 був укладений договір купівлі-продажу, відповідно до умов якого відповідач (продавець) зобов'язалась здійснити поставку меблів позивачу (покупцю), укомплектованої за індивідуальним проектом, узгодженим з покупцем, який є невід'ємною частиною даного договору.
 
Підпунктом 1.3 пункту 1 договору встановлена загальна вартість замовлення в розмірі 56 000 грн.
 
Пунктом 2 договору встановлено, що меблі, що поставляються - це кухня, яка передається продавцем покупцю у зібраному вигляді (пункт 2.1. договору). У разі, якщо меблі, що поставляються, мають складні конструктивні особливості або великі габарити, то такі меблі монтуютья за адресою, вказаною покупцем: АДРЕСА_1 (пункт 2.2 договору).
 
Відповідно до пункту 2.5 договору при готівковій формі оплати початком виконання зобов'язань за договором є день отримання передоплати продавцем від покупця в розмірі 70% загальної вартості замовлення, що складає                            39 760 грн. Доплата у розмірі 30% загальної суми замовлення складає -                  16 240 грн.
 
Згідно з пункту 2.8 договору продавець зобов'язався здійснити поставку готової продукції 15 липня 2016 року. Відповідно до пункту 2.10 договору після закінчення виконання робіт за даним договором сторони підписують акт приймання-передачі замовлення. Згідно з пунктом 3.2 договору, усі зміни до підписаної раніше специфікації та ескізу вносяться шляхом укладення додаткової угоди з доплатою покупця. Згідно пункту 5.1 договору, будь-які зміни та доповнення даного договору будуть діяти тільки у тому випадку, коли вони оформлені у письмовому вигляді та підписані обома сторонами даного договору.
 
14 липня 2016 року між сторонами було підписано додаткову угоду до вищевказаного договору, відповідно до якої, у зв'язку з ремонтом квартири, поставку меблів перенесено на 31 липня 2016 року.
 
Згідно з додатковою угодою від 09 серпня 2016 року поставку меблів за взаємною згодою перенесено на 23 серпня 2016 року, а також передбачено заміну комплектуючих частин (фурнітури та фасадів скла) з доплатою покупця у розмірі - 5 700 грн.
 
ОСОБА_1 здійснила часткову оплату замовлення, шляхом передачі відповідачу готівкових грошових коштів: згідно з квитанцією № 51078 від 26 травня                2016 року у розмірі 2 615 грн (передплата), згідно з квитанцією № 510785 від             26 травня 2016 року - 39 760 грн (передоплата), згідно з квитанцією до прибуткового касового ордера № 243 від 09 серпня 2016 року позивач сплатила відповідач доплату згідно з додатковою угодою від 09 серпня 2016 року в сумі  5 700 грн.
 
Суди попередніх інстанцій вважали, що оскільки відповідач всупереч  положень договору, з урахуванням укладених до нього доповнень, до 23 серпня 2016 року не здійснила поставку відповідачу повного комплекту кухні, - то наступили визначені у статті 684 ЦК України наслідки передання некомплектного товару, зокрема, якщо продавець у розумний строк не доукомплектував товар, покупець має право за своїм вибором: відмовитися від договору і вимагати повернення сплаченої грошової суми.
 
Закон України &quen;Про захист прав споживачів&qula; регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.
 
Чинним законодавством України передбачено два випадки розірвання договору купівлі-продажу та повернення грошових коштів за товар: на підставі виявлення протягом встановленого гарантійного строку істотних недоліків (частина друга статті 8 Закону України «Про захист прав споживачів»); або обміну товару належної якості протягом 14 днів, якщо товар не використовувався і якщо збережено його товарний вигляд, споживчі властивості, ярлики (частина перша статті 9 Закону України «Про захист прав споживачів»).
 
Згідно зі статтею 8 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі виявлення протягом встановленого гарантійного строку істотних недоліків, які виникли з вини виробника товару (продавця, виконавця), або фальсифікації товару, підтверджених за необхідності висновком експертизи, споживач, в порядку та у строки, що встановлені законодавством і на підставі обов'язкових для сторін правил чи договору, має право за своїм вибором вимагати від продавця або виробника: 1) розірвання договору та повернення сплаченої за товар грошової суми; 2) вимагати зміни товару на такий же товар або на аналогічний, з числа наявних у продавця (виробника), товар.
 
Відповідно до пунктів 12, 15 статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» істотний недолік - недолік, який робить неможливим чи недоступним використання товару відповідно до його цільового призначення, виник з вини виробника (продавця, виконавця), після його усунення проявляється знову з незалежних від споживача причин і при цьому наділений хоча б однією з нижченаведених ознак: ф) він взагалі не може бути усунутий; б) його усунення потребує понад чотирнадцять календарних днів; в) він робить товар суттєво іншим, ніж передбачено договором.
 
Недолік - будь-яка невідповідність продукції вимогам нормативно-правових актів і нормативних документів, умовам договорів або вимогам, що пред'являються до неї, а також інформації про продукцію, наданій виробником (виконавцем, продавцем).
 
Відповідно до частини третьої статті 10 ЦПК України у редакції 2004 року, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог статтей 57,    60 ЦПК України у редакції 2004 року.
 
Матеріали справи не містять доказів того, що придбаний позивачем товар має істотні недоліки, які роблять неможливим чи недопустимим використання товару відповідно до його цільового призначення та які не можна усунути у розумний строк.
 
З урахуванням наведеного, висновки судів попередніх інстанцій про наявність підстав для розірвання договору купівлі-продажу є помилковими.
 
Відповідно до статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
 
Оскільки суди неправильно застосували норми матеріального права і ухвалення нового судового рішення не потребує встановлення фактичних обставин справи, ухвалені судові рішення судів попередніх інстанцій підлягають скасуванню в частині задоволення позову з прийняттям в цій частині нової постанови про відмову в позові про розірвання договору.
 
Оскільки підстав для припинення зобов'язань між сторонами немає, то і відсутні підстави для задоволення позову в частині повернення сум за договором.
 
За таких обставин касаційний суд дійшов висновку про скасування рішень судів першої та апеляційної інстанцій в частині розірвання договору та стягнення сум за вказаним договором та ухвалення нового рішення в цій частині рішення про відмову в позові.
 
Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
Керуючись статтями 400, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_3 та її представника ОСОБА_6 задовольнити.
 
Рішення Московського районного суду м. Харкова від 29 березня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 05 липня 2017 року в частині позову ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про захист прав споживачів, розірвання договору та відшкодування сум за договором скасувати.
 
У задоволенні позову ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про захист прав споживачів, розірвання договору та відшкодування сум за договором відмовити.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення.
 
З моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції скасовані  судові рішення судів попередніх інстанцій в частині розірвання договору та відшкодування сум за договором втрачають законну силу та подальшому виконанню не підлягають.
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий | М. Є. Червинська
Судді: | Н. О. Антоненко
| В. І. Журавель
| В. М. Коротун
| В. П. Курило