ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
26 вересня 2018 року
м. Київ
справа №372/456/16-ц 
провадження № 61-6968 св 18 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - судді Стрільчука В. А., 
суддів: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Кузнєцова В. О., Погрібного С. О., СтупакО. В., 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_4,
відповідачі: Козинська селищна рада Обухівського району Київської області, ОСОБА_5, 
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Управління Держгеокадастру в Обухівському районі Київської області,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Обухівського районного суду Київської області від 26 травня 2016 року, ухвалене у складі судді Проць Т. В., та ухвалу апеляційного суду Київської області від 25 жовтня 2016 року, постановлену колегією у складі суддів: Сліпченка О. І., Лівінського С. В., Журби С. О.,
ВСТАНОВИВ:
У лютому 2016 року ОСОБА_4 звернувся із позовом про визнання недійсним рішення, державного акта на право власності на земельну ділянку та скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку.
Посилався на те, що на підставі рішення Козинської селищної ради Обухівського району Київської області від 29 травня 1995 року йому видано державний акт серії НОМЕР_1 на право власності на земельну ділянку, розташовану на території Козинської  селищної ради, площею 0,069 га для ведення садівництва.
Рішенням виконавчого комітету Козинської селищної ради Обухівського району Київської області від 28 листопада 2002 року йому виділено земельну ділянку на території смт. Козин в садовому товаристві «Міжріччя», що прилягає до його змельної ділянки, площею 0,051 га для ведення садівництва та встановлено загальну площу земельної ділянки - 0,12 га. 
Рішенням виконавчого комітету Козинської селищної ради Обухівського району Київської області від 27 лютого 2003 року змінено цільове призначення земельної ділянки з ведення садівництва на обслуговування житлового будинку та господарських споруд та додатково передано земельну ділянку площею 0,03 га для будівництва та обслуговування житлового будинку з встановленням загальної площі земельної ділянки 0,15 га. 
На земельну ділянку площею 0,03 га для будівництва та обслуговування житлового будинку підписано акт від 28 лютого 2003 року про встановлення на місцевості та погодження зовнішньої межі земельної ділянки на території садового товариства «Міжріччя» було винесено кадастровий план земельної ділянки із координатами поворотних точок меж земельної ділянки позивача. 
У травні 2013 року після ознайомлення з даними Публічної кадастрової карти позивачу стало відомо про те, що його земельну ділянку площею 0,03 га передано у власність ОСОБА_5 
Посилаючись на порушення ОСОБА_5 його права як суміжного землевласника, просив визнати недійсними рішення Козинської селищної ради Обухівського району Київської області від 14 грудня 2011 року про затвердження проекта землеустрою та передачу у власність ОСОБА_5 земельної ділянки площею 0,15 га для садівництва та обслуговування житлового будинку в районі садового товариства «Міжріччя» у смт. Козин та державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2, виданий ОСОБА_5, скасувати державну реєстрацію земельної ділянки з кадастровим номером НОМЕР_3 та зобов'язати Управління Держгеокадастру в Обухівському районі Київської області скасувати запис в Поземельній книзі про державну реєстрацію земельної ділянки з кадастровим номером НОМЕР_3, належну ОСОБА_5
Заочним рішенням Обухівського районного суду Київської області від 26 травня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.
Відмовляючи у задоволені позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надав належних і допустимих доказів на підтвердження своїх вимог про те, що він є належним власником або землекористувачем спірної земельної ділянки площею 0,03 га.
Ухвалою апеляційного суду Київської області від 25 жовтня 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Апеляційний суд, залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, погодився з висновком про те, що позивач не довів, що він є належним власником спірної земельної ділянки площею 0,03 га, адже право власності та право постійного користування земельною ділянкою виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації, а позивач не надав доказів про те, що його право власності зареєстроване належним чином.
У листопаді 2016 року ОСОБА_4 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.
Касаційна скарга мотивована тим, що суди невірно визначили характер правовідносин сторін та помилково виходили з невирішення питання щодо належного оформлення його права власності на спірну земельну ділянку площею 0,03 га, оскільки було встановлено межі та погоджено зовнішню межу цієї земельної ділянки, про що складено акт із суміжними землекористувачами. Саме це свідчить про те, що він є  власником спірної земельної ділянки і його право власності не припинялось.
Відзиву на касаційну скаргу не надходило.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 грудня 2016 року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скарго і ухвалою цього ж суду від 27 березня 2017 року справу призначено до судового розгляду.
Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
У лютому 2018 року справа надійшла до Верховного Суду. 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України у редакції Закону провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права 
Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.
Як наголошено в рішенні Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003, «правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах» (абзац десятий пункту 9 мотивувальної частини).
Судами встановлено, що на підставі рішення Козинської селищної ради Обухівського району Київської області від 29 травня 1995 року № 32 та рішення Козинської селищної ради Обухівського району Київської області від 28 листопада 2002 року № 179/126 ОСОБА_4 видано державний акт на право приватної власності на землю НОМЕР_1, розташовану на території Козинської сільської ради, площею 0,069 га та 0,051 га, а всього 0,12 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку.
Рішенням виконавчого комітету Козинської селищної ради Обухівського району Київської області від 27 лютого 2003 року № 44/69 «Про довиділення та передачу у приватну власність земельної ділянки» змінено цільове призначення земельної ділянки з ведення садівництва на обслуговування житлового будинку та господарських споруд та довиділено у приватну власність ОСОБА_4 земельну ділянку площею 0,03 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, яка прилягає до його приватної ділянки, з встановленням загальної площі земельної ділянки позивача 0,15 га. Цим же рішенням ОСОБА_4 надано дозвіл на виготовлення державного акта про право приватної власності на земельну ділянку.
Актом від 28 лютого 2003 року №37 встановлено на місцевості та погоджено зовнішні межі земельної ділянки ОСОБА_4 на території садового товариства «Міжріччя» із суміжними землевласниками.
Дані про те, що право власності на спірну земельну ділянку площею 0,03 га зареєстровано належним чином, матеріали справи не містять.
Рішенням Козинської селищної ради Обухівського району Київської області від 31 березня 2011 року № 40/69 ОСОБА_5 надано дозвіл на розроблення проекта землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність площею 0,1500 га, що розташована в районі садового товариства «Міжріччя», для будівництва, обслуговування жилого будинку і господарських будівель та споруд.
Рішенням Козинської селищної ради Обухівського району Київської області від 14 грудня 2011 року затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_5 та їй передано у власність земельну ділянку площею 0,15 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибну ділянку) в районі садового товариства «Міжріччя» в смт. Козин Обухівського району, видано державний акт серії НОМЕР_2 на право власності на вказану земельну ділянку площею 0,1500 га.
Обґрунтовуючи позов, ОСОБА_4 посилався на те, що до земельної ділянки, переданої у власність ОСОБА_5, увійшла земельна ділянка площею 0,03 га, яка передана у власність йому.
Відмовляючи у задоволенні позову, суди виходили з того, що право власності ОСОБА_4 на цю земельну ділянку не зареєстровано, отже він не може вважатись її власником, а тому у нього не виникло право на захист його прав на землю.
Касаційний  суд  погоджується з таким висновком.
Так, стаття 15 ЦК України передбачає, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до вимог статей 386, 396 ЦК України власник та особа, яка має речове право на чуже майно, якщо має підстави передбачити можливість порушення свого права іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.
Виходячи зі статті 152 ЗК України, захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки може здійснюватись шляхом запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав.
Так, на час довиділення ОСОБА_4 земельної ділянки площею 0,03 га у лютому 2003 року набуття права на землю громадянами та юридичними  особами здійснювалось шляхом передачі земельних  ділянок у власність або надання їх у користування у порядку, встановленому статтею 116 ЗК України у відповідній редакції, а право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникало після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. 
За частиною третьою статті 125 ЗК України у редакції Кодексу, чинній на час довиделення ОСОБА_4 земельної ділянки площею 0,03 га, приступати до використання земельної ділянки до встановлення її меж у натурі (на місцевості), одержання документа, що посвідчує право на неї, та державної реєстрації заборонялось. 
Установивши, що позивач лише встановив межі довиділеної йому земельної ділянки, але правовстановлюючий документ на спірну земельну ділянку відсутній, суд дійшов вірного висновку про відсутність охоронюваного законом інтересу землевласника, яке підлягає судовому захисту.  
Таким чином, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку та ухвалили законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального і процесуального права.
Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції наголошує, що кожна фізична або  юридична  особа  має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може  бути  позбавлений  своєї  власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.  Проте це право ніяким чином не обмежує права держави забезпечувати такі механізми дотримання законів, які дозволяють йому контролювати використання власності  у відповідно до загального інтересу. Визнаваючи право будь-якої особи на безперешкодне користування власністю, Європейський суд з прав людини дійшов висновку, що захисту підлягає лише те право, яке існує. Тобто наміри мати власність цієї статтею не захищаються (рішення у справі «Маркс проти Бельгії», заява 6833/74 від 13 червня 1979 року).
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Таким чином, Верховний Суд вважає, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального права, а доводи касаційної скарги про те, що позивач був належним власником або землекористувачем спірної земельної ділянки, і його права порушені, є безпідставними з огляду на наведені положення Земельного кодексу України. 
Також з огляду на наведені норми матеріального права колегія суддів вважає безпідставними доводи заявника про те, що селищна рада повинна була спочатку провести вилучення переданої йому земельної ділянки в порядку, передбаченому статтею 140 ЗК України.
Судом встановлено, що ОСОБА_4 надано дозвіл на виготовлення державного акта про право приватної власності на спірну земельну ділянку у лютому 2003 року.
Відповідно до частини одинадцятої статті 151 ЗК України строк дії дозволу на розроблення проекта відведення земельної ділянки та вимог щодо її відведення становить один рік і може бути продовжено одноразово на такий самий строк. У разі якщо протягом встановленого строку проект відведення земельної ділянки не подано на затвердження до відповідного  органу,  дозвіл на розроблення проекту відведення земельної ділянки та вимоги щодо її відведення вважаються анульованими. 
Судом надана належна оцінка доводам сторін у сукупності з наявними у справі доказами, висновки суду відповідають обставинам справи, доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують їх, тому підстав для скасування оскаржуваних судових рішень немає.
Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Згідно із частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись статтями 400, 402, 409, 410,416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.
Рішення Обухівського районного суду Київської області від 26 травня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 25 жовтня 2016 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий                                                                                                           В. А. Стрільчук
Судді:                                                                                                                        С. О. Карпенко 
В. О. Кузнєцов
О. В. Ступак 
Г. І. Усик