Постанова 
Іменем  України
 
23 січня 2019 року
м. Київ
 
справа № 520/13695/17
 
провадження № 61-47156 св 18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Черняк Ю. В.,  
 
учасники справи:
заявник - ОСОБА_3, 
заінтересована особа - житлово-будівельний кооператив «Малиновський-11»; 
особа, яка подала апеляційну скаргу, - Одеська міська рада;
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Одеської міської ради на постанову апеляційного суду Одеської області                      від 17 жовтня 2018 року у складі колегії суддів: Журавльова О. Г.,                          Комлевої О. С., Кравця Ю. І., 
 
В С Т А Н О В И В :
 
У листопаді 2017 року ОСОБА_3 звернулася до суду із заявою про встановлення факту проживання однією сім'єю, заінтересована особа - житлово-будівельний кооператив «Малиновський-11» (далі - ЖБК «Малиновський-11»).
 
Заява мотивована тим, що вона та ОСОБА_4 були близькими подругами, працювали на одному підприємстві. Згодом вона оселилася у квартирі ОСОБА_4 і протягом шести років фактично проживала разом з нею однією сім'єю, доглядаючи її, ведучи спільний побут, здійснюючи спільні витрати, піклуючись про неї. На той час ОСОБА_4 не могла власними силами фізично і матеріально самостійно забезпечувати собі нормальні умови життя, у зв'язку з чим потребувала сторонньої допомоги. Після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 вона понесла всі витрати на її поховання. Спадкодавець в шлюбі не перебувала, дітей, братів, сестер, інших близьких родичів не мала. Після смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина на квартиру АДРЕСА_1.
У встановлений законом строк вона звернулась до нотаріальної контори для отримання свідоцтва про право на спадщину, проте в оформленні свідоцтва нотаріусом їй було відмовлено у зв'язку з відсутністю доказів родинних відносин з померлою.
Ураховуючи викладене, заявник просила суд встановити факт її проживання однією сім?єю з ОСОБА_4 не менш як п?ять років до часу відкриття спадщини у квартирі АДРЕСА_1.
 
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 20 грудня 2017 року у складі судді Луняченка В. О. заяву ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім?єю задоволено. Встановлено факт, що ОСОБА_3 дійсно проживала однією сім?єю з ОСОБА_4, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1, по АДРЕСА_1 з 2011 року по день смерті останньої ІНФОРМАЦІЯ_1, тобто більше п?яти років. 
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_3 спільно проживала з ОСОБА_4 однією сім'єю, була пов'язана спільним побутом, мала спільний бюджет з 2011 року по час відкриття спадщини на день смерті ОСОБА_4, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1. Встановлення факту проживання однією сім?єю з ОСОБА_4 необхідне                     ОСОБА_3 для оформлення спадкових справ.
 
Не погодившись із вказаним рішенням суду, Одеська міська рада, яка не брала участі у справі, оскаржила рішення суду.
 
Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 27 квітня 2018 року апеляційне провадження за апеляційною скаргою Одеської міської ради відкрито.
 
Постановою апеляційного суду Одеської області від 17 жовтня 2018 року апеляційне провадження за апеляційною скаргою Одеської міської ради на рішення Київського районного суду м. Одеси від 20 грудня 2017 року у справі за заявою ОСОБА_3, заінтересована особа -                                                         ЖБК «Малиновський-11», про встановлення факту проживання однією сім'єю закрито.
Закриваючи апеляційне провадження у справі, апеляційний суд виходив із того, що районним судом питання про права, свободи, інтереси та обов'язки Одеської міської ради, не вирішувалося. Суд вважав, що положення частини першої статті 1277 ЦК України про зобов?язання органу місцевого самоврядування подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом не можуть тлумачитися як такі, що потребують обов'язкового залучення органу місцевого самоврядування до участі у спадкових справах, так як обов'язок органу місцевого самоврядування подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою виникає лише за наявності однієї з умов, а саме: відсутність спадкоємців за заповітом і законом; усунення їх від права на спадкування; неприйняття ними спадщини; відмова від її прийняття, а на день подання ОСОБА_3 заяви до суду такі умови не настали. 
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 були членами ЖБК «Малиновський-11», приймали участь у будівництві будинку по АДРЕСА_1, ОСОБА_4 повністю сплатила пай за збудовану квартиру, тому до розгляду справи судом було правомірно залучено ЖБК «Малиновський-11» як заінтересовану особу. Підстав для відмови у відкритті провадження у справі за заявою ОСОБА_3 не було, спір про право не виникав, оскільки орган місцевого самоврядування зобов?язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою лише за наявності умов, передбачених частиною першою статті 1277 ЦК України.
 
У листопаді 2018 року Одеська міська рада подала касаційну скаргу, в якій просить оскаржуване судове рішення апеляційного суду скасувати, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, й передати справу для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції. 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що частинами першою, другою                            статті 1277 ЦК України на орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням, покладено обов'язок звернення до суду із заявою про визнання майна відумерлою спадщиною після спливу одного року з часу відкриття спадщини за наявності відумерлого майна та відсутності спадкоємців, тобто саме Одеська міська рада може бути залучена до участі у справі як заінтересована особа.
Одеська міська рада вважала рішення суду першої інстанції незаконним, так як воно ухвалено за участю неналежної заінтересованої особи:                                      ЖБК «Малиновський-11», ним фактично встановлено спадкоємця четвертої черги за законом до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4, відтак, у міської ради немає права на звернення до суду із заявою про визнання спадщини після смерті ОСОБА_4 відумерлою.
Тільки у разі скасування рішення суду першої інстанції у Одеської міської ради буде відновлено законне право на звернення до суду з заявою (позовом) про визнання спадщини відумерлою після смерті ОСОБА_4 та передачу її територіальній громаді м. Одеси відповідно до закону. Отже, при розгляді справи в суді першої інстанції питання про права та обов?язки міської ради вирішувалися, проте до участі у справі орган місцевого самоврядування залучено не було. 
 
У грудні 2018 року представник ОСОБА_3 - ОСОБА_5 - подала відзив на касаційну скаргу, який не підписано заявником, відтак, його не може бути прийнято до розгляду.
 
У січні 2019 року ЖБК «Малиновський-11» подало відзив на касаційну скаргу, в якому зазначило, що оскаржуване судове рішення апеляційного суду є законним та обґрунтованим. Відповідно до частини першої статті 384 ЦК України будинок, споруджений або придбаний житлово-будівельним (житловим) кооперативом, є його власністю. Тому Одеська міська рада не є заінтересованою особою у розумінні статті 1277 ЦК України, а тому суд під час прийняття рішення не міг вирішити питання про права та обов'язки територіальної громади м. Одеси. 
У померлої ОСОБА_4 є спадкоємець, яка заявила про свої спадкові права до спливу шести місяців з дня відкриття спадщини, не відмовилась від прийняття спадщини, є такою, що прийняла спадщину у встановлений законом строк і її не було усунуто від права на спадкування. Таким чином,                     у територіальної громади м. Одеси не може виникнути такого обв'язку, який передбачено у статті 1277 ЦК України, оскільки є передчасною вимогою, а також відсутні умови, за яких може виникнути таке право.
 
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
У грудні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
Касаційна скарга підлягає задоволенню.
 
Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
 
Зазначеним вимогам закону судове рішення апеляційного суду не відповідає.
 
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
 
Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.
 
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).
 
У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства, які є конституційними гарантіями права на судовий захист.
 
Згідно із пунктом 8 частини третьої статті 129 Конституції України основними засади судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
 
Конституційний Суд України у Рішенні від 11 грудня 2007 року № 11-рп/2007       у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_6                       щодо офіційного тлумачення положень пункту 8 частини третьої                                      статті 129 Конституції України, частини другої статті 383 КПК України зазначив, що реалізацією права особи на судовий захист є можливість оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій. Перегляд судових рішень в апеляційному та касаційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина (абзац третій підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини).
 
Конституційні гарантії захисту прав і свобод людини і громадянина в апеляційній та касаційній інстанціях конкретизовано в главах 1, 2 розділу V ЦПК України, де врегульовано порядок і підстави для апеляційного та касаційного оскарження рішень і ухвал суду в цивільному судочинстві.
 
Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови виконання процесуальних дій, сукупність цивільних процесуальних прав і обов'язків суб'єктів цивільно-процесуальних правовідносин та гарантій їх реалізації.
 
Частиною першою статті 352 ЦПК України встановлено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
 
Обґрунтовуючи право подання апеляційної скарги, Одеська міська рада посилалась на те, що відповідно до частини першої статті 1277 ЦК України у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням, зобов'язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Суд першої інстанції, розглянувши заяву                    ОСОБА_3 про встановлення факту проживання з ОСОБА_4 однією сім?єю без участі органу місцевого самоврядування та задовольнивши її, позбавив міську раду можливості надати свої заперечення.
 
Апеляційний суд, закриваючи апеляційне провадження за апеляційною скаргою Одеської міської ради та не розглянувши її апеляційну скаргу по суті, не врахував таке.
 
Відповідно до частин першої, другої статті 1277 ЦК України у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням, зобов'язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою.
У разі якщо на об'єкті нерухомого майна на момент відкриття спадщини знаходиться рухоме майно, що входить до складу спадщини, таке рухоме майно переходить у власність територіальної громади, якій передано нерухоме майно.
 
Згідно зі статтею 335 ЦПК України у заяві про визнання спадщини відумерлою мають бути зазначені відомості про час і місце відкриття спадщини, про майно, що становить спадщину, а також докази, які свідчать про належність цього майна спадкодавцю, про відсутність спадкоємців за заповітом і за законом, або про усунення їх від права на спадкування, або про неприйняття ними спадщини, або про відмову від її прийняття.
 
Суд відмовляє в прийнятті заяви про визнання спадщини відумерлою, якщо заява подана до закінчення одного року з часу відкриття спадщини                      (стаття 336 ЦПК України).
 
Згідно зі статтею 338 ЦПК України суд, встановивши, що спадкоємці за заповітом і за законом відсутні або спадкоємці усунені від права на спадкування, або спадкоємці не прийняли спадщину чи відмовилися від її прийняття, ухвалює рішення про визнання спадщини відумерлою та про передачу її територіальній громаді відповідно до закону.
 
У частині першій статті 10  Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.
 
З урахуванням наведеного, оскаржувана постанова апеляційного суду не може вважатись законною та обґрунтованою, оскільки, закриваючи апеляційне провадження у справі, апеляційний суд не врахував, що законом на орган місцевого самоврядування покладено обов?язок подати заяву про визнання відумерлою, зокрема у разі у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, а рішенням суду першої інстанції було встановлено факт проживання однією сім?єю ОСОБА_3 із ОСОБА_4, яка спадкоємців не має, що дає право ОСОБА_3 на отримання спадщини після смерті ОСОБА_4 як спадкоємцю четвертої черги (стаття 1264 ЦК України), проти чого орган місцевого самоврядування заперечує.
 
Посилання апеляційного суду, що ЖБК «Малиновський-11» залучено до участі у справі як заінтересовану особу правомірно, тому що ОСОБА_4 і ОСОБА_3 є членами ЖБК «Малиновський-11», приймали участь у будівництві будинку, ОСОБА_4 повністю сплатила пай за збудовану квартиру, як і доводи відзиву ЖБК «Малиновський-11» про те, що будинок, споруджений або придбаний житлово-будівельним кооперативом, є його власністю не впливають на правильне вирішення спору, так як особа, яка викупила пай у житлово-будівельному кооперативі, згідно з Примірним статутом будівельного кооперативу, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 30 квітня 1985 року № 186, та частиною третьою                              статті 384 ЦК України є власником квартири, і спір виник не щодо житлового будинку, а щодо квартири, яку викупила ОСОБА_4
 
Отже, суд апеляційної інстанції не дослідив належним чином чи наявне в органу місцевого самоврядування право на апеляційне оскарження рішення суду, що унеможливило встановлення необхідних фактичних обставин і призвело до обмеження реалізації права Одеської міської ради на доступ до правосуддя, передбаченого вимогами статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та права на апеляційне оскарження судового рішення.
 
Відповідно до частини шостої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є порушення норм матеріального чи процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, що перешкоджають подальшому провадженню у справі.
 
Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Касаційну скаргу Одеської міської ради задовольнити.
 
Постанову апеляційного суду Одеської області від 17 жовтня 2018 року скасувати, справу передати для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                    Д. Д. Луспеник 
 
Судді:                                                                                               О. В. Білоконь 
 
Б. І. Гулько
 
Є. В. Синельников 
 
Ю. В. Черняк