Постанова
Іменем України                                  
 
26 листопада 2018 року
м. Київ
 
справа № 755/13307/15-ц
провадження № 61-17517св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач),  Кузнєцова В. О., Погрібного С. О., 
 
учасники справи: 
позивач - ОСОБА_4,
відповідачі: Орган опіки та піклування Дніпровської районної у м. Києві  державної адміністрації, Служба у справах дітей Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації, Центр захисту дітей «Наші діти»,
третя особа - ОСОБА_5,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 02 червня 2016 року у складі судді Виниченко Л. М. та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 26 січня 2017 року у складі колегії суддів: Ратнікової В. М., Невідомої Т. О., Усика Г. І.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У  липні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду із позовом, який у грудні       2016 року уточнила, до Органу опіки та піклування Дніпровської районної у м. Києві  державної адміністрації, Служби у справах дітей Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації, Центр захисту дітей «Наші діти», третя особа -         ОСОБА_5, про відновлення порушеного права, повернення дитини опікуну та зобов'язання передати дитину.
Заявлені вимоги позивач обґрунтовувала тим, що розпорядженням Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації від 15 лютого 2006 року № 166 «Про призначення опіки» її призначено опікуном над малолітньою ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, у зв'язку з тим, що батьки останньої позбавлені батьківських прав. Розпорядженням Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації від 12 листопада 2012 року № 486 припинено її опіку над малолітньою. Після вилучення дитина направлена до Центру захисту дітей «Наші діти», де проживає і виховується до теперішнього часу.
Розпорядженням Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації від        20 лютого 2013 року № 80 опікуном над малолітньою ОСОБА_6 призначено директора Центру захисту дітей «Наші діти» ОСОБА_5
Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 19 червня 2013 року задоволено позов ОСОБА_4 до Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації про скасування розпорядження та скасовано розпорядження Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації від 12 листопада           2012 року № 486 «Про припинення опіки над малолітньою дитиною».
Зазначена постанова залишена без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 20 березня 2014 року та ухвалою Вищого адміністративного суду України від 23 жовтня 2014 року.
Враховуючи те, що розпорядження, яким припинено її повноваження опікуна над малолітньої ОСОБА_6 скасовано судовим рішенням,  позивач, з урахуванням уточнення позовних вимог, просила поновити порушене її право на здійснення опіки над неповнолітньою ОСОБА_6, відновити становище, що існувало до порушення такого права, повернути неповнолітню ОСОБА_6 її опікуну ОСОБА_4, зобов'язати Орган опіки та піклування Дніпровської районної у            м. Києві державної адміністрації передати малолітню ОСОБА_6 на виховання позивачу, зобов'язати Службу у справах дітей Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації забезпечити таку передачу малолітньої ОСОБА_6, а також зобов'язати Центр захисту дітей «Наші діти» забезпечити передачу малолітньої ОСОБА_6 на виховання її опікуна - ОСОБА_4 за зареєстрованим її місцем проживання.
Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 02 червня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що малолітня ОСОБА_6 перебуває під опікою              ОСОБА_5, розпорядження про призначення останньої опікуном не скасовано та є чинним, а тому відсутні правові підстави для відібрання дитини у законного опікуна  для передачі позивачу.
Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 26 січня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.
 
Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив із того, що звільнення від обов'язків опікуна відбувається за рішенням суду, за результатами розгляду поданої органом опіки та піклування заяви. Із позовом до ОСОБА_5 про звільнення її від обов'язків опікуна над ОСОБА_6 орган опіки та піклування до суду не звертався, відомостей щодо оскарження дій ОСОБА_5, як опікуна у передбаченому статтею 79 ЦК України порядку, матеріали справи не містять, розпорядження про призначення ОСОБА_5 опікуном ОСОБА_6 не скасовано.
 
У лютому 2017 року ОСОБА_4 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 02 червня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 26 січня 2017 року, в якій просить скасувати зазначені судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. 
 
У касаційній скарзі заявник вказує на те, що постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 19 червня 2013 року встановлено, що розпорядження від 12 листопада 2012 року № 486 «Про припинення опіки      ОСОБА_4 над малолітньою дитиною ОСОБА_6.», на підставі якого здійснено відібрання дитини, прийнято відповідачем із перевищенням повноважень. Крім того, рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від         28 січня 2015 року, що набрало законної сили, яким відмовлено  Органу опіки та піклування Дніпровської у м. Києві районної державної адміністрації  у задоволенні позову до ОСОБА_4 про звільнення останньої від обов'язків опікуна, встановлено, що ОСОБА_4 належним чином виконувала свої обов'язки щодо неповнолітньої ОСОБА_6, між ними склалися стосунки, які не перешкоджають здійсненню опіки та не порушують прав підопічної, а звільнення її від повноважень опікуна проведено з порушенням чинного законодавства, без належного правового обґрунтування підстав такого звільнення. Тобто зазначеним судовими рішення встановлено, що права ОСОБА_4, як опікуна ОСОБА_6, є порушеними, а тому вони підлягають захисту шляхом поновлення порушеного права та відновлення становища, що існувало до цього. 
 
Відмовляючи у задоволенні позову з тих підстав, що неповнолітня ОСОБА_6 перебуває під опікою ОСОБА_5, суди не надали правової оцінки фактичним  обставинам справи щодо здійснення останньою своїх опікунських обов'язків, не взято до уваги, що у неї під опікою та піклуванням перебуває ще 29 дітей, які проживають у Центрі. Тобто дитина фактично проживає у дитячому закладі, ОСОБА_5 свої обов'язки опікуна щодо ОСОБА_6 не виконує.
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 березня 2017 року відкрито касаційне провадження у зазначеній цивільній справі, витребувано справу та надано строк для подачі заперечень на касаційну скаргу.
 
У березні 2017 року Орган опіки та піклування Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації та Служба у справах дітей Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації подали до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення на касаційну скаргу, згідно із якими просили касаційну скаргу відхилити, рішення судів залишити без змін.
 
У квітні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ подані заперечення ОСОБА_5 на касаційну скаргу. 
 
15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про             внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного             процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон від 03 жовтня 2017 року), за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України). 
 
Відповідно до підпункту 4  пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 03 жовтня 2017 року касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
У квітні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначену цивільну справу передано Верховному Суду.
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги та заперечення на неї, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Рішення судів першої й апеляційної інстанцій відповідають вимогам ЦПК України (у редакції на час ухвалення судових рішень у справі) щодо законності та обґрунтованості.
Судами встановлено, що розпорядженням Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації від 15 лютого 2006 року № 166 ОСОБА_4 призначено опікуном малолітньої ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.
Згідно із довідкою форми № 3, виданої ЖЕД № 404, позивач та ОСОБА_6 зареєстровані у АДРЕСА_1.
Розпорядженням Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації від        12 листопада 2012 року № 486 припинено опіку ОСОБА_4 над малолітньою ОСОБА_6
Підставою для прийняття зазначено розпорядження був стан здоров'я опікуна ОСОБА_4, яка з 31 липня 2012 року перебувала на стаціонарному лікуванні в Київській міській психоневрологічній лікарні № 2.
На підставі  акта від 31 січня 2013 року, малолітня ОСОБА_6 вилучена у опікуна у зв'язку із припиненням прав опіки останньої за станом здоров'я, загрозою життю та здоров'ю дитини, відповідно до розпорядження про вилучення дитини від  12 листопада 2012 року № 486.
Після вилучення дитина направлена до Центру захисту дітей «Наші діти», де проживає і виховується до теперішнього часу.
Розпорядженням Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації від        20 лютого 2013 року № 80 опікуном над малолітньою ОСОБА_6 призначено директора Центру захисту дітей «Наші діти» ОСОБА_5
Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 19 червня 2013 року задоволено позов ОСОБА_4 до Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації про скасування розпорядження, скасовано розпорядження Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації від 12 листопада           2012 року  № 486 «Про припинення опіки над малолітньою дитиною».
Зазначена постанова залишена без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 20 березня 2014 року та ухвалою Вищого адміністративного суду України від 23 жовтня 2014 року.
Відповідно до статті 243 Сімейного кодексу України (далі - СК України) опіка, піклування встановлюється над дітьми-сиротами і дітьми, позбавленими батьківського піклування. Опіка встановлюється над дитиною, яка не досягла чотирнадцяти років, а піклування - над дитиною у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років. Опіка, піклування над дитиною встановлюється органом опіки та піклування, а також судом у випадках, передбачених Цивільним кодексом України.
Пунктом 3.1 Правил опіки та піклування, затверджених спільним наказом Державного комітету України  у справах сім'ї та молоді, Міністерства освіти України, Міністерства охорони здоров'я України, Міністерства праці та соціальної політики України від 26 травня 1999 року N 34/166/131/88 (далі - Правила), передбачено, що для безпосереднього здійснення опіки та  піклування органами опіки та піклування призначається опікун чи піклувальник.  
Відповідно до частини другої статті 67 ЦК України опікун має права вимагати повернення підопічної від осіб, які тримають його без законної підстави.
Частина друга статті 249 Сімейного кодексу України (далі - СК України) передбачає, що опікун, піклувальник має право вимагати повернення дитини від будь-якої особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду.
Відповідно до пункту  4.1 Правил, опікуни (піклувальники) мають право вимагати  через суд повернення їм  дітей,  що  перебувають  у  них  під  опікою  і піклуванням,  від будь-яких осіб,  які утримують дітей у себе  без законних підстав.

Тобто, системний аналіз зазначених норм вказує на те, що опікун має право вимагати  через  суд повернення йому дитини у разі, якщо дитина неправомірно, тобто,  без законних підстав, утримується іншими особами.
 
Статтею 61 ЦК України визначено, що орган опіки та піклування встановлює опіку над малолітньою особою та піклування над неповнолітньою особою, крім випадків, встановлених частинами першою та другою статті 60 цього Кодексу.
  
Стаття 63 ЦК України передбачає, що опікуна або піклувальника призначає орган опіки та піклування, крім випадків, встановлених статтею 60 цього Кодексу. Фізичній особі може бути призначено одного або кількох опікунів чи піклувальників.
 
Тобто, видача Дніпровською районною в м. Києві державною адміністрацією розпорядження від 20 лютого 2013 року № 80 про призначення ОСОБА_5  опікуном над ОСОБА_6 є передбаченою законом підставою для встановлення опіки над дитиною.
 
Зазначене розпорядження неодноразово оскаржувалося ОСОБА_4 до суду, проте станом на дату розгляду справи, останнє не скасоване та є чинним.
 
Стаття третя Конвенції про права дитини визначає, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.
 
Відповідно до статті 244 ЦК України опікуном, піклувальником дитини може бути за її згодою повнолітня дієздатна особа. При призначення дитині опікуна або піклувальника органом опіки та піклування враховуються особисті якості особи, її здатність до виховання дитини, ставлення до неї, а також бажання самої дитини.
 
У судовому засіданні малолітня ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, з приводу обставин, що є предметом судового розгляду суду повідомила, що станом на дату розгляду справи постійно проживає і виховується в Центрі захисту дітей «Наші діти», директором якого є її опікун ОСОБА_5 У центрі вона забезпечена всім необхідним та має змогу вести активний спосіб життя, приймати участь в різних спортивних заходах, має друзів. Повертатися на проживання до опікуна ОСОБА_4 дитина категорично не хоче, у зв'язку з наявністю негативних спогадів за час їх спільного проживання.
 
Враховуючи наведене, виходячи з принципу першочергового забезпечення інтересів дитини, суди вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, дійшли правильного висновку про відмову у задоволенні позову з тих підстав, що за місцем теперішнього перебування і виховання в Центрі захисту дітей «Наші діти» малолітня ОСОБА_6  забезпечена всім необхідним для життя, розвитку, навчання, дитина категорично не бажає повертатися до опікуна ОСОБА_4, при цьому повноваження її теперішнього опікуна ОСОБА_5 не скасовані і є чинними.
 
Крім того, відповідно до статті 251 СК України особа може бути звільнена від обов'язків опікуна або піклувальника дитини у випадках, передбачених Цивільним кодексом України, а також тоді, коли між опікуном, піклувальником та дитиною склалися стосунки, які перешкоджають здійсненню ними опіки, піклування.
 
Частиною третьою статті 75 ЦК України за заявою органу опіки та піклування суд може звільнити особу від повноважень опікуна або піклувальника у разі невиконання нею своїх обов'язків, порушення прав підопічного, а також у разі поміщення підопічного до навчального закладу, закладу охорони здоров» або закладу соціального захисту.
 
Судами правильно встановлено, що орган опіки та піклування не звертався до суду із заявою про звільнення ОСОБА_5 від повноважень опікуна малолітньої ОСОБА_6, відсутні докази невиконання ОСОБА_5  покладених на неї обов'язків опікуна, при цьому умови проживання, навчання та розвитку    ОСОБА_6 за місцем її теперішнього проживання в Центрі захисту дітей «Наші діти» є належними та відповідають інтересам дитини.
 
Доводи касаційної скарги є аналогічними доводам, зазначеним в апеляційній скарзі, яким суд апеляційної інстанції надав належну оцінку в оскаржуваному судовому рішенні. При цьому доводи касаційної скарги по своїй суті зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.
 
Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.
 
Керуючись статтями 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.
 
Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 02 червня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 26 січня 2017 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді: | О. В. Ступак     В.О. Кузнєцов
| С. О. Погрібний