ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
21 листопада 2018 року
 
м. Київ
 
справа № 686/1144/17-ц
 
провадження № 61-12876св18 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Стрільчука В. А., 
суддів: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Кузнєцова В. О., Ступак О. В., Усика Г. І., 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_4,
відповідач - Публічне акціонерне товариство «Ідея Банк»
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гуревічов Олег Миколайович,  
 
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 11 травня 2017 року, ухвалене у складі судді Салоїд Н. М., та ухвалу апеляційного суду Хмельницької області від 3 липня 2017 року, постановлену колегією суддів у складі: Талалай О. І., Корніюк А. П., П’єнтиІ. В., 
ВСТАНОВИВ:
У січні 2017 року ОСОБА_4 звернулася з позовом до Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» (далі - ПАТ «Ідея Банк»), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору,- приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гуревічов О. М., про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.
В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 27 липня 2015 року між нею і ПАТ «Ідея Банк» укладений кредитний договір № V01.188.37616, відповідно до умов якого банк надав їй кредит у розмірі 53 379 гривень. 
У грудні 2016 року вона дізналася про існування виконавчого напису № 1379, вчиненого 21 листопада 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гуревічовим О. М.
Позивач зазначає, що відповідно до вказаного виконавчого напису з неї запропоновано стягнути заборгованість за кредитним договором № V01.188.37616 від 27 липня 2015 року у розмірі 74 981,90 гривень та плату за вчинення виконавчого напису у розмірі 1 300 гривень. 
Посилається на те, що розмір заборгованості не є безспірним, а укладений з відповідачем кредитний договір нотаріально не посвідчений, тому не може бути підставою для вчинення виконавчого напису, що свідчить про вчинення виконавчого напису № 1379 від 21 листопада 2016 року із порушенням визначеної законом процедури і є підставою для визнання його таким, що не підлягає виконанню.
Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 11 травня 2017 року ОСОБА_4 у задоволенні позову відмовлено. Стягнено з ОСОБА_4 у дохід держави 640 гривень.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що виконавчий напис № 1379 від 21 листопада 2016 року вчинений з дотриманням вимог Закону України «Про нотаріат», Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерстваюстиції Українивід 22 лютого 2012 року № 296/5, і при його вчиненні нотаріусу надавалися усі документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172.
Ухвалою апеляційного суду Хмельницької області від 3 липня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 11 травня 2017 року залишено без змін. Стягнено з ОСОБА_4 у дохід держави 704 гривень.
Відхиляючи апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції про вчинення оскаржуваного виконавчого напису з дотриманням передбаченої законодавством процедури, оскільки вважав, що до таких висновків суд першої інстанції дійшов на підставі всебічного і повного з'ясування обставин справи. 
У липні 2017 року ОСОБА_4 звернулася до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою, в якій просить рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 11 травня 2017 року і ухвалу апеляційного суду Хмельницької області від 3 липня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову. 
Касаційна скарга мотивована тим, що судові рішення судів першої і апеляційної інстанцій ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права і порушенням норм процесуального права.
Зазначає, що виконавчий напис вчинений на підставі кредитного договору № V01.188.37616 від 27 липня 2015 року, який укладений у простій письмовій формі і не є нотаріально посвідченою угодою, що свідчить про порушення нотаріусом вимог Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, і Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172.
Суди попередніх інстанцій, на думку заявника, не перевірили належним чином її доводи про те, що нотаріус при вчиненні виконавчого напису не переконався у безспірності заборгованості і не звернув уваги на включення до суми заборгованості пені, яка нарахована за період, що перевищує шість місяців.
Посилається на те, що постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року визнано незаконною і нечинною постанову Кабінету Міністрів України від 26 листопада 2014 року № 662 в частині доповнення Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, розділом «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин», який передбачає можливість вчинення виконавчого напису на підставі кредитного договору, не посвідченого нотаріально. У цій постанові також зазначено, що дана постанова у частині, в якій її визнано незаконною, втрачає чинність з моменту прийняття. 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 серпня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі і ухвалою цього суду від 4 вересня 2017 року зупинено виконання рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 11 травня 2017 року та ухвали апеляційного суду Хмельницької області від 3 липня 2017 року в частині стягнення судових витрат до закінчення їх перегляду у касаційному порядку. 
У вересні 2017 року ПАТ «Ідея Банк» подало заперечення на касаційну скаргу, у яких послалося на безпідставність її доводів. Зазначило, що при зверненні до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Гуревічова О. М. із заявою про вчинення виконавчого напису банк надав усі документи, передбачені розділом ІІ Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172. 
Відповідно до пункту 6 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діяв в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.
15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIIІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Ухвалою Верховного Суду від 11 жовтня 2018 року справу призначено до судового розгляду.
Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків.
Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
Судами попередніх інстанцій встановлено, що 27 липня 2015 року між ОСОБА_4 і ПАТ «Ідея Банк» укладено кредитний договір № V01.188.37616, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 53 379 гривень строком на 72 місяці зі сплатою 25% річних за користування кредитом. 
ОСОБА_4 не виконувала належним чином зобов'язання за кредитним договором і має непогашену заборгованість. 
З вимоги про усунення порушення кредитних зобов'язань від 20 вересня 2016 року суди встановили, що ПАТ «Ідея Банк» повідомив позивача про існування у неї кредитної заборгованості у сукупному розмірі 74 981,90 гривень, з яких: заборгованість за кредитом - 49 656,83 гривень; прострочена заборгованість за кредитом - 2 996,87 гривень, прострочені проценти - 11 058,23 гривень, строкові проценти - 935,14 гривень та пеня за період з 10 серпня 2015 року по 10 серпня 2016 року - 10 334,83 гривень, і попередив, що у разі невиконання даної вимоги протягом тридцяти днів з дня її направлення банк звернеться до нотаріуса щодо вчинення виконавчого напису з метою стягнення боргу у безспірному порядку. 
Дану вимогу позивач отримала особисто 11 жовтня 2016 року, проте жодних заперечень щодо розміру нарахованої банком заборгованості не заявила і щодо уточнення чи перерахунку боргу до відповідача не звернулась. 
24 жовтня 2016 року ПАТ «Ідея Банк» звернувся до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Гуревічова О. М. із заявою про вчинення виконавчого напису щодо стягнення з ОСОБА_4 заборгованості за кредитним договором № V01.188.37616 від 27 липня 2015 року у сукупному розмірі 74 981,90 гривень, з яких: заборгованість за кредитом - 49 656,83 гривень; прострочена заборгованість за кредитом - 2 996,87 гривень, прострочені проценти - 11 058,23 гривень, строкові проценти - 935,14 гривень та пеня за період з 10 серпня 2015 року по 10 серпня 2016 року - 10 334,83 гривень. 
21 листопада 2016 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ГуревічовО. М. вчинив виконавчий напис № 1379, яким запропоновано стягнути з ОСОБА_4 на користь ПАТ «Ідея Банк» кредитну заборгованість, що виникла за період з 25 січня 2016 року по 20 вересня 2016 року, у розмірі 74 981,90 гривень і 1 300 гривень оплати за вчинення виконавчого напису.
Для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України (стаття 87 Закону України «Про нотаріат»). 
Згідно зі статтею 88 Закону України «Про нотаріат» нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. 
Вимоги до змісту виконавчого напису закріплені у статті 89 Закону України «Про нотаріат».
Так, у виконавчому написі повинні зазначатися: дата його вчинення, посада, прізвище, ім'я, по батькові нотаріуса, який вчинив виконавчий напис; найменування та адреса стягувача; найменування, адреса, дата і місце народження боржника, місце роботи (для громадян), номери рахунків в установах банків (для юридичних осіб); строк, за який провадиться стягнення; суми, що підлягають стягненню, або предмети, які підлягають витребуванню, в тому числі пеня, проценти, якщо такі належать до стягнення; розмір плати, сума державного мита, сплачуваного стягувачем, або мита, яке підлягає стягненню з боржника; номер, за яким виконавчий напис зареєстровано; дата набрання юридичної сили; строк пред'явлення виконавчого напису до виконання. Виконавчий напис скріплюється підписом і печаткою нотаріуса. 
Процедура вчинення виконавчих написів визначена у главі 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (далі - Порядок).
Згідно з пунктом 2.1 глави 16 розділу ІІ Порядку у редакції, чинній на час вчинення виконавчого напису, для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява із зазначенням усієї інформації, необхідної для вчинення виконавчого напису.
Відповідно до пункту 3 глави 16 розділу ІІ Порядку у редакції, чинній на час вчинення виконавчого напису, нотаріус вчиняє виконавчі написи: якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем; за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року.
Безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 (далі - Перелік). Якщо для вимоги, за якою вчиняється виконавчий напис, законом установлено інший строк давності, виконавчий напис вчиняється у межах цього строку. Строки, протягом яких може бути вчинено виконавчий напис, обчислюються з дня, коли у стягувача виникло право примусового стягнення боргу. При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у Переліку (пункти 3.2, 3.3, 3.4, 3.5 глави 16 розділу ІІ Порядку у редакції, чинній на час вчинення виконавчого напису).  
Як передбачено у розділі ІІ Переліку «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин» у редакції, чинній на час вчинення виконавчого напису, підставою для вчинення виконавчого напису є кредитні договори, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов'язаннями. Для одержання виконавчого напису у такому випадку подаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості.
Суди попередніх інстанцій з поданих сторонами доказів встановили, що при зверненні до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Гуревічова О. М. із заявою про вчинення виконавчого напису ПАТ «Ідея Банк» надав усі, передбачені Переліком, документи, у тому числі докази вручення ОСОБА_4 вимоги про усунення порушення кредитних зобов'язань із детальним зазначенням розміру і складових кредитної заборгованості, які вона не оспорила. 
Встановивши, що при вчиненні виконавчого напису № 1379 від 21 листопада 2016 року нотаріус дотримався визначеної Законом України «Про нотаріат» і Порядком процедури і у його розпорядження надані усі, передбачені Переліком, документи, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для визнання оскаржуваного виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.
Доводи заявника про те, що кредитний договір № V01.188.37616 від 27 липня 2015 року укладений у простій письмовій формі і не посвідчений нотаріально, з огляду на що не є документом, на підставі якого нотаріус може вчинити виконавчий напис, відхиляються касаційним судом. 
Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, визначається Кабінетом Міністрів України.
Розділ ІІ Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, у редакції Переліку, чинній на час вчинення виконавчого напису, встановлював, що виконавчий напис може вчинятися на підставі кредитного договору, за яким боржник допустив прострочення платежів за зобов'язаннями. У такому разі стягувач подає нотаріусу оригінал такого договору і виписку з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості.
Оскільки можливість вчинення виконавчого напису на підставі кредитного договору прямо передбачалася Переліком у редакції, чинній на час вчинення оскаржуваного виконавчого напису, доводи заявника щодо обов'язкового нотаріального посвідчення угоди, за якою вчиняється виконавчий напис, є помилковими. 
Посилання заявника на ненадання нотаріусу документів, які підтверджують безспірність заборгованості, безпідставні. 
Судами попередніх інстанцій встановлено, що ПАТ «Ідея Банк» надав приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу Гуревічову О. М. виписку по особовому рахунку ОСОБА_4, як вимагає Перелік, а також розрахунок заборгованості і докази направлення позичальнику вимоги про усунення порушень кредитних зобов'язань із детальним розписом складових суми боргу, розмір яких вона не оспорила, хоча не була позбавлена такої можливості.
Не зазначила доводів щодо неправильного обчислення сум заборгованості заявник і у позовній заяві, хоча в обґрунтування позовних вимог посилалася на небезспірність заборгованості. 
Твердження заявника про те, що включення до загальної суми кредитної заборгованості пені, нарахованої за період з 10 серпня 2015 року по 10 серпня 2016 року, суперечить положенням статті 232 ГК України, відхиляються касаційним судом. 
Положення цієї статті не поширюють свою дію на існуючі між сторонами правовідносини, так як у правовідносинах з банком ОСОБА_4 виступає як фізична особа, а не як суб'єкт господарювання при здійсненні господарської діяльності. 
На правовідносини, що виникли між позивачем і ПАТ «Ідея Банк», поширює дію стаття 258 ЦК України, згідно з якою до вимог про стягнення пені застосовується позовна давність в один рік. 
При вчиненні виконавчого напису № 1379 від 21 листопада 2016 року нотаріусом враховано, що до вимог про стягнення пені застосовується позовна давність у один рік, тому стягнено пеню у межах такого строку - за період з 10 серпня 2015 року по 10 серпня 2016 року. 
Щодо доводів заявника про те, що постанова Кабінету Міністрів України від 26 листопада 2014 року № 662, якою Перелік доповнено розділом «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин», у відповідній частині визнана незаконною і нечинною постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року, касаційний суд зазначає наступне. 
Дійсно, постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року, залишеною без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 1 листопада 2017 року, визнано незаконною і нечинною постанову Кабінету Міністрів України «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» від 26 листопада 2014 року № 662, зокрема, в частині доповнення Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172, розділом «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин».
Момент, з якого постанова Кабінету Міністрів України від 26 листопада 2014 року № 662 у відповідній частині втрачає чинність, згідно з резолютивною частиною постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року не визначений. 
Оскільки постанова Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року набрала законної сили з моменту проголошення, а оскаржуваний виконавчий напис вчинений 21 листопада 2016 року, ця постанова не свідчить про вчинення виконавчого напису із порушенням встановленої законодавством процедури. 
Порушень судами першої і апеляційної інстанцій цивільного процесуального законодавства, які унеможливили з'ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, касаційним судом не встановлено. 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. 
Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. 
Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.
За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку, що суди першої і апеляційної інстанцій, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, ухвалили судові рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 410 ЦПК України є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції та ухвали апеляційного суду без змін. 
Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Згідно з частиною третьою статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання.
Оскільки касаційну скаргу ОСОБА_4 залишено без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін, касаційний суд відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України поновлює виконання рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 11 травня 2017 року та ухвали апеляційного суду Хмельницької області від 3 липня 2017 року.
Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ :
Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.
Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 11 травня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Хмельницької області від 3 липня 2017 року залишити без змін.
Поновити виконання рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 11 травня 2017 року та ухвали апеляційного суду Хмельницької області від 3 липня 2017 року. 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий | В. А. Стрільчук
Судді: | С. О. Карпенко В. О. Кузнєцов О. В. Ступак  Г. І. Усик