Постанова 
Іменем України 
14 лютого 2019 року
м. Київ
судова справа № 723/338/15-к
провадження № 51-8976км18
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                               ОСОБА_1 ,
суддів:                                                          ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання             ОСОБА_4 ,
прокурора                                                   ОСОБА_5 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань
за № 12013270110000726 від 09 грудня 2013 року, за обвинуваченням 
ОСОБА_6 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця
с. Шилівці Хотинського району Чернівецької області, жителя 
АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого, останнього разу вироком Новоселицького районного суду Чернівецької області від 01 серпня 2014 року
за ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки
3 місяця;
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України,
за касаційними скаргами засудженого та його захисника 
ОСОБА_7 на вирок Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 24 квітня 2018 року та ухвалу Апеляційного суду Чернівецької області від 12 вересня 2018 року.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 24 квітня 2018 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 4 місяці.
На підставі ч. 4 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим остаточно призначено ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 4 місяці. Зараховано в строк покарання повністю відбуте за вироком від 01 серпня 2014 року у виді позбавлення волі на строк 3 роки 3 місяці.
Постановлено стягнути з ОСОБА_6 :
— на користь ОСОБА_8 матеріальну шкоду в сумі
15 722,12 грн та моральну шкоду в сумі 6 000 грн, а всього 21 722,12 грн;
— на користь ОСОБА_9 матеріальну шкоду в сумі 3799 грн та моральну шкоду в сумі 1000 грн, а всього 4799 грн;
— на користь держави судові витрати в сумі 3199,28 грн.
Вирішено питання про долю речових доказів.
За вироком місцевого суду ОСОБА_6 визнано винуватим у тому, що він
09 грудня 2013 року в період часу з 09:00 до 16:00 шляхом пошкодження скла металопластикового вікна проник до будинку ОСОБА_10 на 
АДРЕСА_2 , звідки таємно повторно викрав належне останній майно на загальну суму 14 640 грн, чим завдав матеріальної шкоди.
14 грудня 2013 року в період часу з 11:00 до 19:00 ОСОБА_6 у зазначений спосіб проник до будинку ОСОБА_11 на АДРЕСА_3 , звідки таємно повторно викрав належне останній майно на загальну суму 133 900 грн, чим завдав матеріальної шкоди.
12 січня 2014 року в період часу з 17:00 до 22:40 ОСОБА_6 шляхом пошкодження вхідних дверей проник до будинку ОСОБА_9 на АДРЕСА_4 , звідки таємно повторно викрав належне останньому майно загальну суму 3 799 грн, чим завдав матеріальної шкоди. Крім того, ОСОБА_6 викрав свідоцтво про народження на ім`я ОСОБА_12 , яке матеріальної цінності для ОСОБА_9 не становить.
25 лютого 2014 року в період часу з 19:00 до 22:00 ОСОБА_6 шляхом розбиття скла металопластикового вікна проник до будинку ОСОБА_8 по АДРЕСА_5 , звідки таємно повторно викрав належне останній майно на загальну суму 15 577,12 грн, чим завдав матеріальної шкоди.
У період часу з 16:00 25 лютого 2014 року до 09:00 26 лютого 2014 року
ОСОБА_6 у зазначений спосіб проник до будинку ОСОБА_13 
на АДРЕСА_6 , звідки таємно повторно викрав належне останньому майно на загальну суму 3 600 грн, чим завдав матеріальної шкоди.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала, а також позиції інших учасників кримінального провадження
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_7 , посилаючись на істотне порушення кримінального процесуального закону, просить скасувати постановлені у кримінальному провадженні судові рішення та закрити кримінальне провадження через відсутність у діянні її підзахисного інкримінованого йому злочину за ч. 3 ст. 185 КК України.
Обґрунтовуючи свої вимоги, захисник фактично посилається на неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, наводить доводи стосовно передчасності висновку місцевого суду про винуватість
ОСОБА_6 , оскільки цей суд не звернув належної уваги на допущені в ході досудового розслідування порушення під час проведення обшуків квартири та автомобіля марки ««CHERY TIGGO»» від 03 березня 2014 року та безпідставно визнав допустимими доказами результати проведення зазначених слідчих (розшукових) дій. 
На думку захисника, під час досудового розслідування було порушено право
ОСОБА_6 на захист, оскільки в ході проведення обшуку ОСОБА_6 не було надано захисника, а процесуальні дії (повідомлення про підозру у кримінальному провадженні та відкриття матеріалів кримінального провадження) було проведено всупереч вимогам процесуального закону. 
Апеляційний суд не звернув уваги на зазначене і постановив рішення, яке не відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
У касаційній скарзі, яка за своїм змістом є аналогічною касаційній скарзі захисника, засуджений ОСОБА_6 просить постановлені у кримінальному провадженні судові рішення щодо нього скасувати та закрити провадження у справі.
На думку засудженого, місцевий суд не звернув належної уваги на допущені під час досудового розслідування порушення кримінального процесуального закону та допустив неповноту судового розгляду, що призвело до невідповідності висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадженнята неправильного застосування судом кримінального закону.
Вважає, що докази, які місцевий суд поклав в основу свого висновку про доведеність його винуватості в учиненому, отримані всупереч вимогам кримінального процесуального закону. 
Апеляційний суд не звернув уваги на зазначене і постановив рішення, яке не відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
Позиції учасників судового провадження
У судовому засіданні суду касаційної інстанції прокурор, висловивши свої доводи, вважав, що постановлені у кримінальному провадженні судові рішення є законними та обґрунтованими.
Мотиви Суду
Відповідно до ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
При цьому він наділений повноваженнями лише щодо перевірки правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, а також правильності правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. 
Суд касаційної інстанції є судом права, а не факту. Згідно з ч. 1 ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень є лише істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого.
Тобто касаційний суд не перевіряє судових рішень у частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.
Зазначені в касаційних скаргах міркування про те, що докази, якими місцевий суд обґрунтував свій висновок про доведеність винуватості ОСОБА_6 , отримані всупереч положенням КПК України, а також про недоведеність винності останнього у вчиненні інкримінованих йому злочинів не містять даних, які би заперечували правильність висновків суду, і спростовуються наведеними у вироку доказами.
Так, у судовому засіданні ОСОБА_6 свою винуватість у вчиненні інкримінованих йому злочинів не визнав і заперечив свою причетність до вчинення крадіжок.
Незважаючи на таку позицію засудженого, місцевий суд проаналізував і належним чином оцінив показання потерпілих ОСОБА_8 , ОСОБА_14 , ОСОБА_9 (з яких кожен окремо суду показали про обставини виявлення ними вчинення крадіжок за їх місцем проживання); свідків ОСОБА_15 ,
ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 (з яких кожен окремо повідомили та підтвердили відомі їм обставини виявлення крадіжок); свідків ОСОБА_19 й ОСОБА_20 та ОСОБА_21 й ОСОБА_22 , з яких кожен окремо показали про те, що були присутні в якості понятих у ході впізнання та повернення речей потерпілим ОСОБА_8 та ОСОБА_14 відповідно, а також свідка  ОСОБА_23 (працівника правоохоронного органу, слідчого, який проводив огляд речових доказів у кримінальному провадженні); свідка ОСОБА_24 , який показав, що він в якості понятого був присутній у ході проведення обшуку квартири та автомобіля. За результатами проведення зазначеної слідчої дії, перечитавши зміст, він поставив свій підпис у протоколі; свідків ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28 , ОСОБА_29 та ОСОБА_30 (працівників правоохоронного органу), з яких кожен окремо показали суду про обставини проведення обшуку на підставі ухвали слідчого судді від 28 лютого 2014 року про надання дозволу на проведення обшуку житла та автомобіля. 
Такі показання учасників суд правильно визнав об`єктивними й обґрунтовано поклав їх в основу свого рішення, оскільки вони підтверджуються даними, що містяться: у протоколах прийняття заяв про вчинений злочин; у протоколах огляду місця події; у протоколі обшуку житла, що перебуває у фактичному володінні ОСОБА_6 ( АДРЕСА_1 ) від 03 березня
2014 року, проведеному за участю понятих ОСОБА_31 та ОСОБА_24 , в якому зафіксовано факт виявлення та вилучення речей, у тому числі: пластикової картки на ім`я ОСОБА_32 , медальйона із надписом «Bruno banani not for everybody», 7 купюр номіналом 1 дол. США, свідоцтва про народження на ім`я ОСОБА_12 , лупи ручної з ліхтариком, перстня з камінцями та печатки;у протоколі огляду речей від 06 березня
2014 року з фото таблицями, у якому зафіксовано оглянуті та сфотографовані вищевказані речі, які 03 березня 2014 року було виявлено та вилучено під час обшуку місця проживання ОСОБА_6 ; у протоколах пред`явлення речей для впізнання від 08 та 09 березня 2014 року, від 22 та 23 січня 2015 року, згідно з якими у процесі проведення цієї слідчої дії потерпілі ОСОБА_8 ,
ОСОБА_13 , ОСОБА_9 , ОСОБА_11 та ОСОБА_10 відповідно, впізнали належні їм речі; у протоколі добровільної видачі та огляду від 26 лютого
2014 року, згідно з яким у ході досудового розслідування потерпіла ОСОБА_8 у присутності понятих добровільно надала аркуш паперу на якому були зображені серійні номери купюр номіналом 1 дол. США, які співпадають із серійними номерами купюр номіналом 1 дол. США, виявленими та вилученими під час обшуку місця проживання ОСОБА_6 та в інших наведених у вироку доказах, сумніву які у колегії суддів не викликають.
Відповідно до ч. 1 ст. 5 КПК України процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями кримінального процесуального кодексу України, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення.
Згідно зі ст. 234 КПК України обшук проводиться з метою виявлення та фіксації відомостей про обставини вчинення кримінального правопорушення, відшукання знаряддя кримінального правопорушення або майна, яке було здобуте у результаті його вчинення, а також встановлення місцезнаходження розшукуваних осіб. Обшук проводиться на підставі ухвали слідчого судді.
З матеріалів кримінального провадження вбачається, що ухвалою слідчого судді Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 28 лютого 2014 року було надано дозвіл на проведення обшуку житла, що перебуває у фактичному володінні ОСОБА_6 на АДРЕСА_1 та автомобіля «CHERY TIGGO» (державний номерний знак НОМЕР_1 ). Строк дії ухвали визначено 30 днів, тобто до 30 березня 2014 року.
З протоколу обшуку житла, що перебуває у фактичному володінні ОСОБА_6 вбачається, що зазначену слідчу (розшукову) дію було проведено 03 березня 2014 року, тобто в строк та в місці зазначених в ухвалі слідчого судді.
Доводи сторони захисту про те, що обшук було проведено всупереч вимогам положень статей 40, 41, 234-236 КПК України, колегія суддів вважає безпідставним, оскільки такі доводи спростовуються наявним у матеріалах кримінального провадження дорученням від 28 лютого 2014 року.
Відповідно до цього доручення слідчий уповноважив оперативний підрозділ
УКР УМВС України в Чернівецькій області провести слідчі (розшукові) дії, а саме провести обшук житла, що перебуває у фактичному володінні ОСОБА_6 , та автомобіля на підставі ухвали слідчого судді від 28 лютого 2014 року. 
З матеріалів кримінального провадження вбачається, що вищевказану слідчу дію було проведено відповідно до положень ст. 236 КПК України за участю обвинуваченого, спеціалістів, а також двох незаінтересованих осіб (понятих).
Хід і результати проведення цієї процесуальної дії було зафіксовано у протоколі від 03 березня 2014 року, який після ознайомлення з його змістом підписали всі особи, які брали участь у слідчій дії. Жодних зауважень від указаних осіб не надходило.
ОСОБА_6 відмовився підписати протокол обшуку, однак факт його відмови від підпису було засвідчено підписами понятих, про що й зазначено в протоколі. При цьому його копію було вручено ОСОБА_6 , як і копію ухвали слідчого судді на підставі якої було проведено обшук.
Доводи сторони захисту про те, що під час обшуку було порушено право ОСОБА_6 на захист з огляду на те, що зазначену слідчу дію було проведено без участі захисника є необґрунтованим, оскільки зі змісту норми процесуального закону чинного на момент вчинення слідчої дії, яка регламентує проведення обшуку вбачається, що для участі в проведенні обшуку може бути запрошений потерпілий, підозрюваний, захисник, представник та інші учасники кримінального провадження. 
Підстав сумніватися у законності проведення зазначеної слідчої (розшукової) дії, а також вважати протокол обшуку недопустимим доказом, у колегії суддів немає. Відсутні такі й для визнання протоколів пред`явлення речей для впізнання, добровільної видачі, а також огляду речей та документів неналежними та недопустимими доказами.
Докази, зібрані під час досудового розслідування, було відкрито сторонам кримінального провадження відповідно до ст. 290 КПК України.
За таких обставин колегія суддів вважає, що в ході судового провадження кримінального провадження в суді першої інстанції не було допущено таких порушень кримінального процесуального закону, які були би безумовною підставою для скасування судового рішення, а висновок цього суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні таємного викрадення чужого майна (крадіжка), вчиненого повторно, поєднаного з проникненням у житло, що завдало значної шкоди потерпілому, тобто у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, за обставин, установлених судом і детально викладених у вироку, єобґрунтованим.
Такий висновок суду відповідає доказам, зібраним у встановленому законом порядку, й безпосередньо дослідженими в судовому засіданні згідно зі
ст. 23 КПК України, а також оціненими судом відповідно до вимог ст. 94 цього Кодексу.
Згідно зі ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Відповідно до вимог ст. 65 зазначеного Кодексу суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, а також обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Суд першої інстанції, призначаючи засудженому ОСОБА_6 покарання згідно з указаними положеннями, врахував характер і ступінь тяжкості вчинених ним злочинів; дані про особу засудженого (його характеристику за місцем проживання, те, що він неодноразово судимий за вчинення корисливих злочинів, не працює, на спеціальних обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває), а також суд зважив на відсутність обставин, що пом`якшують чи обтяжують покарання та думку потерпілих.
З огляду на викладене колегія суддів вважає, що з урахуванням усіх обставин кримінального провадження в сукупності вид і розмір покарання, визначеного місцевим судом ОСОБА_6 , є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів.
Зі змісту матеріалів кримінального провадження видно, що аналогічні твердження з приводу недопустимості доказів, порушення права на захист, неправильного встановлення судом фактичних обставин справи, неповноти судового слідства та істотного порушення вимог кримінального процесуального закону висловили захисники у своїх апеляційних скаргах. Суд апеляційної інстанції належним чином перевірив і дав вмотивовані відповіді на них.
Апеляційний суд, провівши розгляд у порядку, передбаченому ч. 3 ст. 404 КПК України, обґрунтовано визнав такі доводи апелянтів безпідставними і ці висновки, з якими погоджується колегія суддів, належним чином перевірив і дав вмотивовані відповіді на них.
Тому твердження сторони захисту про неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а також про істотне порушення кримінального процесуального закону як під час досудового так і судового слідства є безпідставними, оскільки було вжито всіх передбачених законом заходів для повного та всебічного вирішення кримінального провадження.
Наведені в касаційних скаргах сторони захисту мотиви не спростовують правильності висновків, викладених у судових рішеннях, і не містять переконливих доводів, які би дозволили Верховному Суду дійти висновку, що рішення було постановлено з істотними порушеннями норм права, які можуть поставити під сумнів їх законність. 
Ухвала апеляційного суду є належно вмотивованою та обґрунтованою, її зміст відповідає вимогам статей 370, 419 КПК України, у ній наведено мотиви, з яких виходив цей суд, та положення закону, якими він керувався при постановленні рішення. 
Зважаючи на викладене, підстав для задоволення касаційних скарг колегія суддів не вбачає.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, Верховний Суд
ухвалив:
Вирок Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 24 квітня
2018 року та ухвалу Апеляційного суду Чернівецької області від 12 вересня
2018 року щодо  ОСОБА_6  залишити без зміни, а касаційні скарги останнього та захисника ОСОБА_7  — без задоволення.
Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає. 
Судді:
 
ОСОБА_1                                    ОСОБА_2                               ОСОБА_33