Постанова
Іменем України
03 жовтня 2018 року
м. Київ
справа № 686/17381/15-ц
провадження № 61-4482св18
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого – Стрільчука В. А.,
суддів: Кузнєцова В. О., Олійник А. С. (суддя-доповідач), Ступак О. В.,                Усика Г. І.,
учасники справи:
позивач – Державне господарське об`єднання Міністерства оборони України Консорціум «Військово-будівельна індустрія»,
відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , 
треті особи: Міністерство оборони України, Квартирно-експлуатаційний відділ Міністерства оборони України,                                    
розглянув у порядку спрощеного позовного провадженнякасаційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Хмельницької області від 25 травня 2016 року у складі колегії суддів: Пастощука М. М.,             Варвус Ю. Д., Заїки В. М.,
ВСТАНОВИВ:
У серпні 2015 року Державне господарське об`єднання Міністерства оборони України Консорціум «Військово-будівельна індустрія» (далі – Консорціум «Військово-будівельна індустрія») звернулося до суду з позовом про визнання недійсними договорів купівлі-продажу.
Позов обґрунтовано тим, що 24 жовтня 1997 року між ОСОБА_2 та військовою частиною НОМЕР_1 (далі — в/ч НОМЕР_1 ) укладено договір купівлі — продажу гаражного боксу № НОМЕР_2 по АДРЕСА_1 . 25 жовтня 1997 року між ОСОБА_3 та в/ч НОМЕР_1 укладено договір купівлі—продажу гаражного боксу № НОМЕР_3 по АДРЕСА_1 . Вказані договори купівлі-продажу гаражних боксів укладені між відповідачами та в/ч НОМЕР_1 з метою, яка суперечить інтересам держави та суспільства та з порушенням цілей діяльності військової частини, що відповідно до статей 49, 50 ЦК Української РСР  є підставою для визнання їх недійсними. Договори купівлі—продажу з боку військової частини  укладені не уповноваженою особою та без погодження з Міністерством оборони України.
Протокольною ухвалою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 21 жовтня 2015 року залучено до участі у справі як третю                 особу — Міністерство оборони України.
Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від                18 лютого 2016 року в позові відмовлено.
Відмовляючи в позові, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не  доведено укладення договорів купівлі—продажу з метою, яка суперечить інтересам держави та суспільства та з порушенням цілей діяльності в/чА 3779.
Суд першої інстанції також зазначив, що посилання позивача на порушення, які мали місце з боку публічного органу, а саме в/ч НОМЕР_1 , як на підставу визнання недійсними договорів купівлі-продажу гаражів, є такими, що суперечать положенням частини першої статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практиці Європейського суду з прав людини (справа «Стретч проти Сполученого Королівства»).
Рішенням Апеляційного суду Хмельницької області від 25 травня                   2016 року рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 18 лютого 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позову. 
Визнано недійсним договір № 45 купівлі — продажу гаражного боксу № НОМЕР_2 , площею 21,9 кв. м, який знаходиться по АДРЕСА_1 , укладений 24 жовтня 1997 року між ОСОБА_2 та в/ч  НОМЕР_1 .
Повернуто Консорціуму «Військово—будівельна індустрія» гаражний бокс №  НОМЕР_2 по вул. Гарнізонній, 4 у м. Хмельницькому. 
Стягнуто з Консорціуму «Військово—будівельна індустрія» на користь              ОСОБА_2 1 668,12 грн. 
Визнано недійсним договір № 49 купівлі—продажу гаражного боксу № НОМЕР_3 , площею 19,7 кв. м, який знаходиться на АДРЕСА_1 , укладений 25 жовтня 1997 року між ОСОБА_1 та в/ч НОМЕР_1 . 
Повернуто Консорціуму «Військово—будівельна індустрія» гаражний бокс №  НОМЕР_3 по вул. Гарнізонній, 4 у м. Хмельницькому. 
Стягнуто з Консорціуму «Військово—будівельна індустрія» на користь              ОСОБА_1 1 483, 21 грн. 
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд апеляційної інстанції виходив з того, що з боку військової частини договори підписані не уповноваженою на те особою, а в/ч НОМЕР_1 як організація Міністерства оборони України не мала повноважень без згоди Міністерства оборони України, на яке покладено законом обов`язок  управління майном Збройних Сил України, відчужувати майно, а тому оспорювані договори укладені всупереч вимогам закону та підлягають визнанню недійсними. 
Як на правову підставу позову, апеляційний суд послався на статтю 48 ЦК Української РСР.
Суд апеляційної інстанції також дійшов висновку, що строк позовної давності Консорціум «Військо—будівельна індустрія» пропустило з поважних причин, оскільки через низку організаційно—правових перетворень юридичних осіб, які здійснювали управління спірним майном (в/ч НОМЕР_1 Державного підприємства Міністерства оборони України «Хмельницька автомобільна база № 82» — Консорціум «Військово—будівельна індустрія»), позивач не мав можливості своєчасно звернутися до суду з позовом за захистом порушеного права.
У червні 2016 року  ОСОБА_1  звернулася до суду з касаційною скаргою на рішення суду апеляційної інстанції, у якій просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.  
18 липня 2016 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження у справі за вказаною касаційною скаргою. 
29 серпня 2017 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ виконання рішення Апеляційного суду Хмельницької області від 25 травня 2016 року зупинено до закінчення касаційного провадження у справі.
06 вересня 2017 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ призначено справу до розгляду.
01 лютого 2018 року вказану справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду.
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Касаційну скаргу мотивовано тим, що позов подано до суду у другому півріччі 2015 року, тобто через 18 років після укладення договорів. Згідно з інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб—підприємців та громадських формувань Консорціум «Військово—будівельна індустрія» створено (зареєстровано) ще 05 липня 2005 року, а з 01 листопада 2011 року — знаходиться у стадії припинення.
Суд апеляційної інстанції не звернув уваги на той факт, що військова частина відчужила гаражні бокси у зв`язку з її реформуванням та за погодженням начальника Центрального управління капітального будівництва Міністерства оборони України, а особа, яка підписала договори – ОСОБА_4 займав посаду заступника командира військової частини з економічних питань і до кола його обов`язків входили питання щодо укладення відповідних договорів. Безпідставним є поновлення строку позовної давності позивачу Консорціуму «Військово—будівельна індустрія», оскільки воно звернулося до суду із зазначеним позовом через десять років після свого утворення. Згідно з копій квитанції до прибуткових касових ордерів, які підписані уповноваженими особами в/ч НОМЕР_1 , та засвідчені печаткою цієї частини, грошові кошти з оплати за придбані гаражні бокси внесено 20 грудня 1997 року та 21 грудня 1997 року, тобто майже ніж через два місяці після їх укладення. Ці грошові кошти були прийняті військовою частиною без її заперечень та заперечень командира частини полковника ОСОБА_5 
11 листопада 2016 року Консорціум «Військово-будівельна індустрія» подало заперечення на касаційну скаргу, вказуючи на те, що рішення апеляційного суду є законним і обґрунтованим, всі висновки суду відповідають установленим обставинам справи, а тому відсутні підстави для його скасування.
У запереченнях на касаційну скаргу Консорціуму «Військово-будівельна індустрія» посилається на те, що спірні договори купівлі—продажу від                    24 жовтня 1997 року та 25 жовтня 1997 року завідомо укладено всупереч інтересам держави і суспільства, так як майно військової частини відповідно до Положення про військове господарство, затверджене наказом Збройних Сил України від 16 липня 1997 року № 300, не могло бути передано за відповідними договорами абсолютно стороннім фізичним особам, а землі оборони не можуть використовуватися цими особами в особистих цілях, оскільки вони не мають відношення до інтересів держави Україна, інтересів підприємств та організацій Збройних Сил України та інших військових формувань. Відповідачами не доведено про сплату коштів (оригінали чеків, платіжних доручень не надано та до матеріалів справи не долучено), побудову ними гаражних боксів, передачу їм гаражів у 1997 році. Тому безпідставним є посилання у касаційній скарзі на рішення Європейського суду з прав людини  у справі «Стретч проти Сполученого Королівства».
Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги та заперечень на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційну скаргу необхідно задовольнити з таких підстав.
 Перевіряючи доводи касаційної скарги, Верховний Суд бере до уваги предмет, підстави та зміст позову Державного господарського об`єднання Міністерства оборони України Консорціум «Військово-будівельна індустрія».
Суд першої інстанції встановив, що у зв`язку з розформуванням в/ч НОМЕР_1 , 24 жовтня 1997 року між в/ч НОМЕР_1 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу № 45, за умовами якого останній придбав гаражний бокс площею 21,9 кв. м на АДРЕСА_1 . 
На виконання умов договору купівлі—продажу гаража ОСОБА_2 сплачено кошти у розмірі 1 668,12 грн, що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордеру від 20 грудня 1997 року № 481, за якою військова частина отримала ці кошти як оплату за гаражний бокс.
25 жовтня 1997 року між в/ч НОМЕР_1 та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу № 49, відповідно до якого остання придбала гаражний бокс площею 19,7 кв. м, що розташований на АДРЕСА_1 . 
Згідно з квитанцією до прибуткового касового ордеру від 21 грудня                    1997 року № 487 військова частина отримала від ОСОБА_1 оплату за гаражний бокс у розмірі 1483,21 грн. 
 Відмовляючи у позові, суд першої інстанції  на підставі встановлених  у справі обстави та відповідно до статей 49, 50, 224 ЦК Української РСР та практики Європейського суду з прав людини дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову. 
Оскаржуючи рішення суду першої інстанції, в апеляційній скарзі позивач  посилався на статті 49, 50 ЦК Української РСР як на правову підставу вирішення спору, а також на те, що спірні договори купівлі-продажу від 1997 року завідомо укладено всупереч інтересам держави і суспільства (а. с. 107-115).
Задовольняючи позов, суд апеляційної інстанції виходив з того, що договори купівлі—продажу були підписані не уповноваженою особою та не погоджені з власником майна – Міністерством оборони України; гаражні бокси, які відчужено за спірними договорами. знаходяться на землях Міністерства оборони України, які є державною власністю; згідно з архівною довідкою від 22 листопада 2015 року станом на 01 жовтня 1997 року командиром військової частини НОМЕР_1 був ОСОБА_5 , наказ про виконання обов’язків командира частини полковником ОСОБА_4 відсутній.
Апеляційний суд дійшов висновків, що договори укладені всупереч інтересам держави і суспільства, так як майно військової частини не повинно та не могло передаватися за відплатними договорами стороннім особам, а землі оборони не можуть використовуватися сторонніми особами в особистих цілях;  суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що гаражні бокси передавалися у власність відповідачів. Водночас апеляційний суд  дійшов висновку, що договори не відповідають вимогам закону (стаття 48 ЦК Української РСР), а строк позовної давності пропущено з поважних причин.
Відповідно до частини першої статті 11 ЦПК України 2004 року суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Згідно із частиною першою статті 303 ЦПК України 2004 року під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Дійшовши висновку про задоволення позову, апеляційний суд не звернув увагу на  підстави позову.
Із змісту позовної заяви випливає, що позивач просив визнати недійсними договори купівлі-продажу від 24 жовтня 1997 року та 25 жовтня 1997 року одночасно із декількох підстав, а саме не відповідають чинному законодавству, підписано не уповноваженою особою, єдиним власником майна була держава в особі Міністерства оборони України, яке не надавало згоди  ОСОБА_6 на вчинення будь-яких дій щодо реалізації гаражних боків, спірні договори не містять істотні умови договору купівлі-продажу.
Як на правову підставу, позивач посилався на статті 48, 49, 50 ЦК Української РСР.
Згідно із вимогами статей 30, 60 ЦПК України 2004 року обов`язок доведення обставин, з якими закон пов`язує визнання судом оспорюван них договір недійсним, покладається на позивача.
Верховний Суд зауважує, що визнання договір недійсними одночасно із декількох  вказаних підстав є необгрунованим. Як на підставу позову, позивач не посилався  на порушення укладеними договорами права користування земельними ділянками, які є землями Міністерства оборони України. Вирішуючи спір, суд має виходити із тих підстав, які зазнечено в позовній заяві, а не в апеляційній скарзі. 
 З огляду на викладене, Верховний Суд  дійшов висновку, що рішення апеляційного суду підлягає скасуванню із залишенням в силі рішення суду першої інстанції, оскільки із заявлених підстав позов не може бути задоволено.
Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України у постанові суду касаційної інстанції має бути зазначено про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Згідно із підпунктом 7 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» за подання касаційної скарги на рішення суду судовий збір підлягав сплаті в розмірі 120 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги.
Відповідно до пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» (у редакції чинній на час звернення позивача до суду) за подання до суду позовної заяви немайнового характеру сплачується судовий збір у розмірі 0,2 мінімальної заробітної плати.
Статтею 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» установлено що з 01 січня 2015 року розмір мінімальної заробітної плати становить 1218,00 грн.
З позовом про визнання недійсними договорів купівлі-продажу гаражів від 24 жовтня 1997 року № 45 та від 25 жовтня 1997 року № 49 позивач звернувся 31 серпня 2015 року. Отже ставка судового збору за дві вимоги немайнового характеру складає 487,20 грн (1218,00?0,2)?2). Таким чином, розмір судового збору за подання та розгляд касаційної скарги, поданої у червні 2016 року складає 584,64 грн (487,20 ?120% ).
З огляду на викладене, з Державного господарського об`єднання Міністерства оборони України Консорціум «Військово—будівельна індустрія» підлягає стягненню понесені ОСОБА_1 судові витрати - сплата судового збору за подання касаційної скарги у розмірі 584,64 грн.
Керуючись статтями 400, 409, 413, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Апеляційного суду Хмельницької області від 25 травня 2016 року скасувати, залишити в силірішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 18 лютого 2016 року.
Стягнути з Державного господарського об`єднання Міністерства оборони України Консорціум «Військово—будівельна індустрія» на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 584 (п`ятсот вісімдесят чотири) грн 64 коп.
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                 В. А. Стрільчук
Судді:                                                                                                        В. О. Кузнєцов
                                                                                                          А. С. Олійник
                                                                                                          О. В. Ступак
                                                                                                          Г. І. Усик