Постанова 
Іменем  України
 
28 листопада 2018 року
м. Київ
 
справа № 297/3225/16-ц
 
провадження № 61-38535 св 18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів: Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,  
 
учасники справи:
позивачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7; 
представник ОСОБА_6, ОСОБА_7 - ОСОБА_8; 
відповідач - ОСОБА_9;
представник відповідача- ОСОБА_10; 
третя особа - Берегівська державна нотаріальна контора Закарпатської області;
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_6 на постанову апеляційного суду Закарпатської області від 03 травня 2018 року у складі колегії суддів: Собослоя Г. Г., Фазикош Г. В., Бисаги Т. Ю., 
 
В С Т А Н О В И В :
 
У грудні 2016 року ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_9, третя особа - Берегівська державна нотаріальна контора Закарпатської області, про визнання свідоцтв про право на спадщину недійсними.
 
Позовна заява мотивована тим, що після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 року                   ОСОБА_11, який заповіту не залишав, відкрилася спадщина, до складу якої входив житловий будинок АДРЕСА_1, який належав спадкодавцю на праві власності на підставі свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння від 29 квітня 1987 року.
Згідно зі статтею 529 ЦК УРСР (тут і надалі, що діяв на час відкриття спадщини) спадкоємцями за законом були п'ятеро дітей померлого: дочка - ОСОБА_4 та сини: ОСОБА_5, ОСОБА_12, ОСОБА_13 та                ОСОБА_14, які прийняли спадщину, оскільки вступили у фактичне управління та володіння спадковим майном, тому і не зверталися до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини.
На даний час з п'яти спадкоємців залишилось в живих двоє:                ОСОБА_4 та ОСОБА_5
Спадкоємцями ОСОБА_12, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року, є його дружина - ОСОБА_6 та син - ОСОБА_7, оскільки проживали разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. 
Зазначали, що ОСОБА_9 та ОСОБА_15, які є дочками померлого               ОСОБА_12, спадщини не прийняли, оскільки не проживали із спадкодавцем на час відкриття спадщини, із заявою про прийняття спадщини у передбачений законом шестимісячний строк до нотаріуса не звертались. 
При цьому, ОСОБА_13 та ОСОБА_14 залишили заповіт, яким все своє майно заповідали ОСОБА_16 
Вважали, що спадкові права на майно покійного ОСОБА_11 у різних частинах мають: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 та  ОСОБА_9
Проте 25 серпня 2016 року ОСОБА_9 оформила спірний житловий будинок у спадщину на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_13, виданим Берегівською державною нотаріальною конторою Закарпатської області, оскільки ОСОБА_13 отримав у спадщину спірний будинок як єдиний спадкоємець після смерті ОСОБА_11 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 23 березня 1998 року, виданого Берегівською державною нотаріальною конторою Закарпатської області. Свідоцтво про право на спадщину від 23 березня 1998 року видано на ім'я ОСОБА_13 у порушення вимог статей 548, 549, 553, 560-562 ЦК УРСР, оскільки у заяві ОСОБА_13 про прийняття спадщини зазначені інші спадкоємці, відмови від прийняття спадщини вони не подавали, а свідоцтво видане до спливу шести місяців з дня відкриття спадщини, тобто є незаконним. Отже, видані ОСОБА_13 та ОСОБА_9 свідоцтва про право на спадщини позбавили їх спадкових прав на житловий будинок по                          АДРЕСА_1 після померлого ОСОБА_11
Зазначали, що про порушення своїх прав дізналися у вересні 2016 року, коли ОСОБА_9 повідомила їх, що вона є одноосібним власником будинку              по АДРЕСА_1. 
Ураховуючи викладене, позивачі просила суд визнати недійсними: свідоцтво про право на спадщину, видане 23 березня 1998 року Берегівською державною нотаріальною конторою Закарпатської області за реєстром № 2-1278 на ім'я ОСОБА_13 після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_11; свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане                      25 серпня 2016 року Берегівською державного нотаріальною конторою Закарпатської області за реєстром № 1-5158 на ім'я ОСОБА_9 після смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 року ОСОБА_13
 
Рішенням Берегівського районного суду Закарпатської області                            від 30 листопада 2017 року у складі судді Гала Л. Л. позов ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 задоволено. Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину, видане 23 березня 1998 року Берегівською державною нотаріальною конторою Закарпатської області за реєстром № 2-1278 на ім'я ОСОБА_13 після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_11 та свідоцтва про право на спадщину за заповітом, видане               25 серпня 2016 року Берегівською державною нотаріальною конторою Закарпатської області за реєстром № 1-5158 на ім'я ОСОБА_9 після смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 року ОСОБА_13 Вирішено питання розподілу судових витрат.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що свідоцтво про право на спадщину за законом від 23 березня 1998 року було видано ОСОБА_13 до спливу шестимісячного строку, передбаченого статтею 561 ЦК УРСР, з дня відкриття спадщини. Крім ОСОБА_13, який звернувся із заявою про прийняття спадщини, було ще чотири спадкоємця, трьох з яких зазначено в самій заяві, а четверта - дочка спадкодавця ОСОБА_4 вступила у фактичне управління та володіння майном спадкодавця, тобто прийняла спадщину. Оскільки ОСОБА_13 не був одноосібним власником спірного житлового будинку, то не мав право заповідати його ОСОБА_9 Спору про користування спірним житловим будинком між позивачами та відповідачем не було, позивачі, а також покійні ОСОБА_12, ОСОБА_13 та ОСОБА_14, як спадкоємці ОСОБА_11, спільно користувались майном покійного батька, вели сумісне господарство, допомагали один одному. Тому позивачі не знали про спірне свідоцтво про право на спадщину, видане 23 березня 1998 року за заявою ОСОБА_13, правомірно могли сподіватись, що такого свідоцтва немає, що відповідачем не спростовано. Отже, перебіг позовної давності починається від дня, коли позивачі довідалися або могли довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Довідалися про це у вересні 2016 року, а тому підстави для застосування строку позовної давності, про яку заявила відповідач, відсутні.
 
Постановою апеляційного суду Закарпатської області від 3 травня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_9 задоволено, рішення Берегівського районного суду Закарпатської області від 30 листопада 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у позові ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 Вирішено питання розподілу судових витрат.
 
Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що свідоцтво про право на спадщину за законом від 23 березня 1998 року було видано ОСОБА_13 до спливу шестимісячного строку, передбаченого статтею 561 ЦК УРСР, з дня відкриття спадщини за наявності інших спадкоємців. Тобто у цій частині позов є обґрунтованим, проте строк позовної давності сплив і позивачі не зверталися із заявами про поновлення такого строку, а тому у цій частині суд відмовив у позові у зв'язку із пропуском строку позовної давності.
Також апеляційний суд зазначив, що позивачами не надано доказів того, що після смерті ОСОБА_11 його син - ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року, вчиняв дії, які б свідчили про фактичний вступ в управління та володіння спадковим майном, а тому ОСОБА_17, ОСОБА_7, ОСОБА_15 не є спадкоємцями на спірне майно. 
ОСОБА_4 та ОСОБА_5 також не надали доказів того, що вони прийняли спадщину, оскільки не проживали у спірному житловому будинку разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини не зверталися.
Єдиними спадкоємцями після смерті ОСОБА_11, які прийняли спадщину, є: ОСОБА_14 та ОСОБА_13, які на свій розсуд розпорядилися своїм майном і заповіли його ОСОБА_9, а тому підстави для скасування свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 25 серпня                 2016 року Берегівською державною нотаріальною конторою Закарпатської області на ім'я ОСОБА_9 після смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 року ОСОБА_13, відсутні.
 
У липні 2018 року ОСОБА_6 подала касаційну скаргу, в якій просить судове рішення апеляційного суду скасувати, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, й залишити в силі рішення суду першої інстанції. 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що після смерті ОСОБА_11 відкрилась спадщина на спірний житловий будинок. 
Згідно зі статтею 529 ЦК УРСР у першу чергу право на спадкування за законом одержали п'ятеро дітей ОСОБА_11: дочка - ОСОБА_4, та сини: ОСОБА_5, ОСОБА_12, ОСОБА_13                               та ОСОБА_14 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 549 ЦК УРСР спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Діти спадкодавця ОСОБА_11: ОСОБА_4,                ОСОБА_5 та ОСОБА_12 прийняли спадщину шляхом вступу у фактичне управління майном ОСОБА_11
Проте до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини вони не зверталися, оскільки не мали наміру продавати будинок, спільно використовували його для власних потреб. 
ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер син ОСОБА_11 - ОСОБА_12, після смерті якого право на спадкування за законом одержали: ОСОБА_6 (дружина), ОСОБА_7 (син), ОСОБА_15 (дочка) та ОСОБА_9 (дочка).                   Проте прийняли спадщину тільки його дружина (ОСОБА_6) та син - ОСОБА_7, оскільки проживали разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини та не подавали заяв про відмову від спадщини.
Вважали, що спадкові права на майно покійного ОСОБА_11 в різних частках мають ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 та   ОСОБА_9 
Позивачі, а також покійні ОСОБА_12, ОСОБА_13 та ОСОБА_14, як спадкоємці ОСОБА_11, фактично вступили в управління та володіння спадковим майном, спільно користувалися майном покійного батька, вели сумісне господарство, допомагали один одному. Відповідач з вересня             2006 року фактично не проживала у спірному житловому будинку, де зареєстрована, у зв'язку з чим не приймала участі у веденні спільного господарства, не заявляла майнових прав на будинок та земельну ділянку, оскільки не володіла ними до отримання таких прав у спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_13 та ОСОБА_14 
Зазначала, що не знала про існування спірного свідоцтва про право на спадщину за заповітом, видане 23 березня 1998 року за заявою ОСОБА_13 Вважала, що суд першої інстанції правильно встановив, що перебіг позовної давності починається від дня, коли вона та інші позивачі довідалися або могли довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Вони довідалися про порушення своїх прав у вересні 2016 року, коли відповідач повідомила їм, що вона є одноособовим власником спірного житлового будинку, оскільки отримала його у спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_13, який, у свою чергу, отримав його у спадщину як одноособовий власник та єдиний спадкоємець після смерті ОСОБА_11 На їх усне звернення щодо видачі свідоцтва про право на спадщину за законом 13 вересня 2016 року вони отримали відповідь від Берегівської державної нотаріальної контори Закарпатської області                 № 492/02-14, в якому повідомлялося, що оформити та видати свідоцтво неможливо, у зв'язку з тим, що 23 березня 1998 року за реєстровим                    № 2-1278 Берегівською державною нотаріальною конторою Закарпатської області було видано свідоцтво про право на спадщину в цілому на ім'я ОСОБА_13 після смерті ОСОБА_11
 
У серпні 2018 року ОСОБА_18 подала заперечення на касаційну скаргу, в якому зазначила, що постанова апеляційного суду є законною та обґрунтованою. Вважала, що суд апеляційної інстанції дійшов вірного висновку про те, що єдиним спадкоємцями майна померлого ОСОБА_11 були його сини: ОСОБА_13, який звернувся в межах строку для прийняття спадщини до нотаріуса, та ОСОБА_14, який проживав разом із спадкодавцем та вступив в управління та володіння спадковим майном, що свідчить про прийняття ним спадщини, однак ІНФОРМАЦІЯ_4 року він помер. Інші спадкоємці не зверталися із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_11
Вважала, що ОСОБА_12 не прийняв спадщину після померлого              ОСОБА_11, оскільки на час відкриття спадщини проживав разом із сім'єю по вул. Белінського, 12а у м. Берегово Закарпатської області, що є іншим будинком, і там проживають ОСОБА_6 та ОСОБА_7
У статті 553 ЦК УРСР зазначено, що спадкоємець за законом або за заповітом має право відмовитися від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Вважається, що відмовився від спадщини той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчить про прийняття спадщини. Позивачами не надано доказів того, що ОСОБА_12,           ОСОБА_4 та ОСОБА_5 вчиняли дії по прийняттю спадщини після смерті ОСОБА_11
 
Інші учасники справи судове рішення апеляційного суду не оскаржили.
 
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
У серпні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.
 
Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
 
Зазначеним вимогам закону судове рішення апеляційного суду не відповідає.
 
Судом установлено, що згідно зі свідоцтвом про право особистої власності на домоволодіння від 29 квітні 1987 року, виданого виконавчим комітетом Берегівської міської ради Закарпатської області, домоволодіння, яке розташоване по АДРЕСА_1 в цілому належало ОСОБА_11
 
ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_11 помер.
 
Згідно з частиною першою статті 529 ЦК УРСР, який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті.
 
Тобто у першу чергу право на спадкування за законом одержали діти ОСОБА_11: дочка - ОСОБА_4 та сини: ОСОБА_5,             ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14
 
23 березня 1998 року син ОСОБА_11 - ОСОБА_19 звернувся до Берегівської державної нотаріальної контори Закарпатської області із заявою про прийняття спадщини, а саме - земельної частки (паю) у колективному сільськогосподарському підприємстві «Верке» у с. Яноші Берегівського району Закарпатської області, розміром 1,7 га. При цьому зазначив, що іншими спадкоємцями ОСОБА_5 є: ОСОБА_12,              ОСОБА_5 та ОСОБА_20
 
23 березня 1998 року Берегівською державною нотаріальною конторою Закарпатської області ОСОБА_13 було видано свідоцтво про право на спадщину № 2-1278, а саме - земельної частки (паю) у колективному сільськогосподарському підприємстві «Верке» у с. Яноші Берегівського району Закарпатської області, розміром 1,7 га, після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 року  ОСОБА_11 (а.с. 124, т. 1).
 
Інші спадкоємці ОСОБА_11 із заявою про прийняття спадщини не звертались.
 
Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 25 серпня 2016 року за реєстром № 1-5158, виданого Берегівською державною нотаріальною конторою Закарпатської області, спадкоємцем майна            ОСОБА_13, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 року, а саме - житлового будинку                     по АДРЕСА_1, є ОСОБА_9 (а.с. 80, т. 1).
 
Згідно зі статтею 561 ЦК УРСР свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям за законом після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини.
При спадкоємстві як за законом, так і за заповітом свідоцтво може бути видане і раніше закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини, якщо в державній нотаріальній конторі є дані про те, що, крім осіб, що заявили про видачу свідоцтва, інших спадкоємців немає.
 
Тобто спірне свідоцтво про право на спадщину за законом від 23 березня 1998 року було видано ОСОБА_13 до спливу шестимісячного строку з дня відкриття спадщини, передбаченого статтею 561 ЦК УРСР, та за наявності інших спадкоємців, про яких він повідомив у заяві про прийняття спадщини.
 
Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції й відмовляючи у задоволенні позову, зазначив, що позовні вимоги про визнання свідоцтва про право на спадщину за законом від 23 березня 1998 року, виданого на ім'я ОСОБА_13, недійсним є обґрунтованими, проте позивачі без поважних причин пропустили строк позовної давності. Одночасно з цим апеляційний суд вказав про те, що позовні вимоги про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 25 серпня 2016 року, виданого на ім'я ОСОБА_9, є необґрунтованими, оскільки позивачі не прийняли спадщину після смерті ОСОБА_11 
 
Разом з тим апеляційний суд не врахував таке. 
 
Згідно з пунктом 6 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України правила Цивільного кодексу України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред'явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом.
 
Отже, до спірних правовідносин підлягають застосуванню правила про позовну давність, визначені ЦК УРСР.
 
Відповідно до статті 71 ЦК УРСР загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.
 
Згідно зі статтею 74 ЦК УРСР вимога про захист порушеного права приймається до розгляду судом, арбітражем або третейським судом незалежно від закінчення строку позовної давності.
 
У статті 76 ЦК УРСР визначено, що перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Винятки з цього правила, а також підстави зупинення і перериву перебігу строків позовної давності встановлюються законодавством Союзу РСР і статтями 78 і 79 цього Кодексу.
 
Закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд, арбітраж або третейський суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові (стаття 80 ЦК УРСР).
 
Згідно зі статтею 75 ЦК УРСР позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін.
 
Представником ОСОБА_9 - ОСОБА_10 - до суду першої інстанції подано заяву про застосування строку позовної давності (а.с. 87-88, т. 1).
 
У пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня              2010 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» судам роз'яснено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. 
 
Апеляційний суд, у порушення вказаних положень закону не звернув увагу на те, що у випадку обґрунтованості позовних вимог суд відмовляє у їх задоволенні у зв'язку з пропуском строку позовної давності. У випадку недоведеності позову суд відмовляє у його задоволенні саме з цих підстав, а не одночасно застосовує наслідки пропуску позовної давності, що є взаємовиключними підставами.
 
Колегія суддів звертає увагу на те, що висновки апеляційного суду є суперечливими й такими, що позбавляють суд касаційної інстанції визначитись із мотивами судового рішення. Так, апеляційний суд погодився з рішенням суду першої інстанції про те, що позивачами доведено вимоги про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом           від 23 березня 1998 року, але відмовлено в позові у зв'язку з пропуском строку позовної давності. Крім того, суд зазначив, що позивачі не є спадкоємцями, які прийняли спадщину, і відмовив у задоволенні позовних вимог про визнання свідоцтва про право на спадщину за заповітом в               ід 25 серпня 2016 року, виданого на ім'я ОСОБА_9, що може свідчити про те, що апеляційний суд вважав, що права позивачів не порушені й вони не мали права на позов. 
 
При цьому апеляційний суд, відмовляючи в позові в частині визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом від 23 березня     1998 року, зазначив, лише одне речення про те, що позивачі не зверталися до суду із заявою про поновлення пропущеного строку позовної давності.
 
Проте, це є невірним, оскільки ОСОБА_9 звернулася із заявою про застосування позовної давності, а це означає, що суд зобов'язаний з'ясувати підстави пропуску такого строку. При цьому позивачі зазначали, що строк позовної давності не пропущено, оскільки вони довідалися про порушення своїх прав у вересні 2016 року, коли відповідач повідомила їм, що вона є одноособовим власником спірного житлового будинку, оскільки отримала його у спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_13, який, у свою чергу, отримав його у спадщину як одноособовий власник та єдиний спадкоємець після смерті ОСОБА_11   
 
Згідно з пунктом 3 частини четвертої статті 265 ЦПК України у мотивувальній частині рішення зазначаються мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.
 
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (частини перша, друга та п'ята статті 263 ЦПК України).
 
Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов'язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35).
 
Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов'язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).
 
Ураховуючи викладене, апеляційний суд у порушення вищевказаних положень закону не звернув уваги на доводи позивачів про підстави пропуску позовної давності та не надав належної правової оцінки таким аргументам.
 
За таких обставин рішення апеляційного суду не може вважатись законним й обґрунтованим, тому відповідно до пункту 1 частини першої                  статті 409 ЦПК України воно підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Згідно з пунктами 2 та 3 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.
 
Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.
 
Постанову апеляційного суду Закарпатської області від 03 травня 2018 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                    Д. Д. Луспеник 
 
Судді:                                                                                               Б. І. Гулько 
 
Є. В. Синельников
 
С. Ф. Хопта 
 
Ю. В. Черняк