Постанова
Іменем України       
                           
10 грудня 2018 року
м. Київ
 
справа № 756/15281/13-ц
провадження № 61-30509св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:  Ступак О. В. (суддя-доповідач),  Погрібного С. О., Усика Г. І., 
 
учасники справи: 
позивачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5,
відповідач - ОСОБА_6,
третя особа - Оболонський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_6 на ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 01 листопада 2017 року у складі судді Музичко С. Г., 
 
ВСТАНОВИВ:
 
У жовтні 2013 рокуОСОБА_4, ОСОБА_5 звернулися до суду із позовом до ОСОБА_6, третя особа - Оболонський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві, про усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення ОСОБА_6 із квартири АДРЕСА_1 та зобов'язання знятися з реєстраційного обліку за зазначеною адресою. 
 
Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 29 квітня 2014 року позов задоволено. Усунуто перешкоди ОСОБА_4, ОСОБА_5 у користуванні майном шляхом виселення ОСОБА_6 із квартири АДРЕСА_1 та зобов'язано ОСОБА_6 знятися з реєстраційного обліку за зазначеною адресою.
 
Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 06 серпня 2014 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 серпня 2014 року відмовлено у відкритті касаційного провадження у зазначеній цивільній справі, за касаційною скаргою            ОСОБА_6 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 29 квітня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 06 серпня 2014 року.
 
У лютому 2017 року ОСОБА_5 звернулася до суду із заявою про винесення ухвали про повторне виселення ОСОБА_7 із квартири в порядку часини десятої статті 66 Закону України «Про виконавче провадження», посилаючись на те, що остання повторно вселилася у житлове приміщення, з якого була виселена за рішенням суду, яке набрало законної сили.
 
Під час розгляду зазначеної заяви представником ОСОБА_6 -            ОСОБА_8 подана заява про відвід головуючого у справі.
 
Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 20 жовтня 2017 року заяву представника  ОСОБА_6 - ОСОБА_8 про відвід головуючого відхилено.
 
Не погоджуючись із ухвалою суду, представник ОСОБА_6 - ОСОБА_8 оскаржив її в апеляційному порядку.
 
Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 01 листопада 2017 року апеляційну скаргу представника  ОСОБА_6 - ОСОБА_8 на ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 20 жовтня 2017 року повернуто до суду першої інстанції для виконання вимог, передбачених частиною другою статті 293 ЦПК України 2004 року.
 
У листопаді 2017 року ОСОБА_6 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 01 листопада 2017 року, в якій просить скасувати зазначене судове рішення та направити справу для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судом норм процесуального права. 
 
У касаційній скарзі заявник вказує на те, що оскаржувана ухвала порушує право заявника на апеляційне оскарження рішення суду, при цьому перелік ухвал суду першої інстанції, що можуть бути оскаржені в апеляційному порядку окремо від рішення суду, наведений у статті 293 ЦПК України 2004 року не є вичерпним. 
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 листопада 2017 року відкрито касаційне провадження у зазначеній цивільній справі, витребувано справу та надано строк для подачі заперечень.
 
15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про             внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного             процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон від 03 жовтня 2017 року), за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України). 
 
Відповідно до підпункту 4  пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 03 жовтня 2017 року касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
У травні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ цивільну справу передано Верховному Суду.
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
 
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувана ухвала суду апеляційної інстанції - без змін, оскільки її постановлено з додержанням норм процесуального права. Ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам ЦПК України (у редакції на час її постановлення) щодо законності та обґрунтованості.
 
Судом установлено, що рішенням Оболонського районного суду м. Києва                  від 29 квітня 2014 року позов задоволено. Усунуто перешкоди ОСОБА_4, ОСОБА_5 у користуванні майном шляхом виселення ОСОБА_6 із квартири АДРЕСА_1 та зобов'язано ОСОБА_6 знятися з реєстраційного обліку за зазначеною адресою.
 
Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 06 серпня 2014 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 серпня 2014 року відмовлено у відкритті касаційного провадження у зазначеній цивільній справі, за касаційною скаргою            ОСОБА_6 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 29 квітня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 06 серпня 2014 року.
 
У лютому 2017 року ОСОБА_5 звернулася до суду із заявою про винесення ухвали про повторне виселення ОСОБА_7 із квартири в порядку частини десятої статті 66 Закону України «Про виконавче провадження», посилаючись на те, що остання повторно вселилася у житлове приміщення, з якого була виселена за рішенням суду, яке набрало законної сили.
 
Під час розгляду зазначеної заяви представником ОСОБА_6 -            ОСОБА_8 подана заява про відвід головуючого судді у справі.
 
Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 20 жовтня 2017 року заяву представника  ОСОБА_6 - ОСОБА_8 про відвід головуючого судді відхилено.
 
Не погоджуючись із ухвалою суду, представник ОСОБА_6 - ОСОБА_8 оскаржив її в апеляційному порядку.
 
Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 01 листопада 2017 року апеляційну скаргу представника  ОСОБА_6 - ОСОБА_8 на ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 20 жовтня 2017 року повернуто до суду першої інстанції для вирішення питання про повернення апеляційної скарги в порядку вимог статті 293 ЦПК України 2004 року.
 
Відповідно до частини другої статті 292 ЦПК України 2004 року ухвала суду першої інстанції оскаржується в апеляційному порядку окремо від рішення суду у випадках, передбачених статтею 293 цього Кодексу.
 
Окремо від рішення суду в апеляційному порядку можуть бути оскаржені ухвали суду першої інстанції, зазначені в статті 293 ЦПК України 2004 року відповідно до буквального змісту кожного з пунктів.
 
Ухвала про відмову у задоволенні заяви про відвід судді не підлягає оскарженню в апеляційному порядку окремо вiд рішення суду, оскільки така ухвала не міститься в переліку ухвал, на які можуть бути подані скарги окремо вiд рішення суду першої інстанції, що визначені статтею 293 ЦПК України 2004 року.
 
Відповідно до частини другої статті 293 ЦПК України (у редакції, чинній на момент звернення з апеляційною скаргою), заперечення на ухвали, що не підлягають оскарженню окремо від рішення суду, включаються до апеляційної скарги на рішення суду. У разі подання апеляційної скарги на ухвалу, що не підлягає оскарженню окремо від рішення суду, суд першої інстанції повертає її заявнику, про що постановляє ухвалу, яка не підлягає оскарженню.
 
Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів.
Отже, право на апеляційне оскарження учасники справи можуть реалізувати у порядку, визначеному процесуальним законом, не зловживаючи їхніми процесуальними правами у спосіб подання апеляційної скарги на ухвалу, що не може бути оскаржена до ухвалення рішення по суті спору й окремо від такого рішення. Заперечення учасників процесу щодо відмови судом у задоволенні заяви про відвід судді мають розглядатися судом при оскарженні рішення, ухваленого по суті спору. У зв'язку із цим право на суд, одним із аспектів якого є право доступу, в аспекті апеляційного оскарження ухвали про відмову у задоволенні заяви про відвід судді, підлягає обмеженню, яке застосовується з легітимною метою та зберігає пропорційність між застосованими засобами та поставленого метою.
 
Європейський суд з прав людини в рішенні від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» вказав, що фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. 
 
За таких обставин, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що апеляційна скарга представника ОСОБА_6 - ОСОБА_8 на ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 20 жовтня 2017 року підлягає поверненню до суду першої інстанції для виконання вимог, передбачених частиною другою статті 293 ЦПК України.
 
Наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків суду та не дають підстав вважати, що судом апеляційної інстанції порушено норми процесуального права, про що зазначає у касаційній скарзі заявник.
 
Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення суду апеляційної інстанції без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.
 
Керуючись статтями 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_6 залишити без задоволення.
 
Ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 01 листопада 2017 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: | О. В. Ступак
| С. О. Погрібний     Г. І. Усик