Постанова
Іменем України 
27 листопада  2018 року
м. Київ
справа № 160/854/13-к
провадження № 51-238 км17
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі: 
головуючого                                              ОСОБА_1 ,
суддів                                                           ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання                          ОСОБА_4 , 
прокурора                                                              ОСОБА_5 ,
засудженого                                               ОСОБА_6 (в режимі 
                                                                       відеоконференції), 
захисника                                                    ОСОБА_7 ,
потерпілої                                                   ОСОБА_8       
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження в суді апеляційної інстанції, та засудженого ОСОБА_6 на вирок Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 29 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 5 липня 2017 року щодо ОСОБА_6 у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12013020120000256, за обвинуваченням
ОСОБА_6 , громадянина України, ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , раніше відповідно до ст. 89 Кримінального кодексу України (далі – КК) не судимого,
у вчиненні злочинів, передбачених п. 7 ч. 2 ст. 115, п.п. 1, 9, 13 ч. 2 ст. 115 КК.
 
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 29 грудня          2016 року ОСОБА_6 засуджено за п. 7 ч. 2 ст. 115 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк дванадцять років; за п.п. 1, 9, 13 ч. 2 ст. 115 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк дванадцять років. На підставі ст. 70 КК за сукупністю злочинів шляхом часткового складання призначених покарань, остаточно призначено ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі на строк тринадцять років.
Згідно з вироком ОСОБА_6 визнано винуватим у тому, що він 19 липня 2013 року о 18 годині 30 хвилин, знаходячись у стані алкогольного сп`яніння, у водоймі, розташованій у с. Затурцях Локачинського району Волинської області, керуючись метою протиправного заподіяння смерті іншій людині, внаслідок явної неповаги до суспільства, нехтування загальнолюдськими правилами співжиття і нормами моралі, попередньо знаючи, що ОСОБА_9 не вміє плавати, неодноразово умисно штовхав останнього руками в груди, зіштовхуючи, тим самим, його з бетонних плин на глибину водойми, перешкоджаючи ОСОБА_9 вийти з води, хоча останній намагався повернутись на берег.
Після вказаних поштовхів, продовжуючи реалізацію своє мети, передбачаючи і бажаючи настання суспільно небезпечних наслідків, ОСОБА_6 , знаходячись у водоймі на меншій, по відношенню до ОСОБА_9 , глибині, застосовуючи фізичну силу, умисно двічі своїми руками натиснув на плечі потерпілого, який стояв по груди у воді, в результаті чого тіло останнього повністю занурилось у воду, що спричинило механічну асфіксію, пов`язану із закриттям дихальних шляхів водою, внаслідок чого наступила смерть ОСОБА_9 .
Крім того, ОСОБА_6 цього ж дня о 18 годині 40 хвилин, знаходячись у стані алкогольного сп`яніння, після вчинення умисного вбивства ОСОБА_9 , являючись особою, яка раніше вчинила умисне вбивство, керуючись метою приховати вчинений ним вищезазначений злочин та уникнути відповідальності, діючи з прямим умислом на протиправне заподіяння смерті потерпілому ОСОБА_10 , який купався неподалік у вказаній вище водоймі і був очевидцем вказаних вище подій, на зауваження потерпілого ОСОБА_10 , усвідомлюючи значення та суспільно небезпечний характер власних дій, декілька разів вдарив долонею руки по обличчю потерпілого ОСОБА_10 та, утримуючи останнього за шию і праве плече, декілька разів занурив тіло потерпілого ОСОБА_10 у воду, утримував там певний час, внаслідок чого потерпілий ОСОБА_10 втопився. Смерть потерпілого ОСОБА_10 наступила від механічної асфіксії внаслідок закриття дихальних шляхів водою.  
Ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 5 липня 2017 року вирок Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 29 грудня 2016 року щодо ОСОБА_6 змінено. Виключено з вироку кваліфікуючу ознаку дій ОСОБА_11 за п. 1 ч. 2 ст. 115 КК – вчинення умисного вбивства двох або більше осіб, а також посилання на призначення покарання за правилами ст. 70 КК. Постановлено вважати ОСОБА_6 засудженим за п.п. 7, 9, 13 ч. 2 ст. 115 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк тринадцять років.
 
Вимоги касаційних скарг та узагальнені доводи осіб, які їх подали
У касаційних скаргах:
прокурор, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, яке за своїм розміром є явно несправедливим через м`якість, просить ухвалу апеляційного суду щодо ОСОБА_6 скасувати та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Вказує, що відповідно до вимог ст. 420 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК) у разі застосування більш суворого покарання суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок. При цьому зазначає, що апеляційний суд, виключивши у вироку вказівку на призначення ОСОБА_6 покарання на підставі ч. 1 ст. 70 КК, безпідставно залишив призначене судом першої інстанції остаточне покарання за сукупністю злочинів у виді 13 років позбавлення волі, таким чином без ухвалення нового вироку застосував більш суворе покарання за п.п. 7, 9, 13 ч. 2 ст. 115 КК, ніж суд першої інстанції, який за цим законом призначив йому покарання у виді 12 років позбавлення волі. Окрім того вказує, що апеляційний суд всупереч вимог ст. 419 КПК у мотивувальній частині не навів мотивів, з яких виходив при постановленні ухвали;
засуджений, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить судові рішення щодо нього скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Вказує на неповноту судового розгляду та зазначає, що висновок суду першої інстанції про доведеність його винуватості не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, ґрунтується на припущеннях на недопустимих доказах. Вважає, що суд безпідставно визнав доказом суперечливі показання свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_13 . Крім того, зазначає, що судом першої інстанції при новому розгляді кримінального провадження допущено застосування закону про більш тяжке покарання, що є порушення вимог ч. 2 ст. 416 КПК. Також вважає, що апеляційний розгляд відбувся незаконним складом суду. Вказує, що апеляційний суд повною мірою не перевірив доводи його апеляційної скарги, не провів ретельного аналізу й оцінки доказів і таким чином постановив необґрунтоване судове рішення.
Захисник ОСОБА_7 подав заперечення на касаційну скаргу прокурора, в якому просить її залишити без задоволення, як необґрунтовану. 
 
Позиції інших учасників судового провадження
Прокурор ОСОБА_5 касаційну скаргу прокурора підтримав, а касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 вважав необґрунтованою і просив її залишити без задоволення.
Потерпіла ОСОБА_8 касаційну скаргу прокурора підтримала, а касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 вважала необґрунтованою і просила її залишити без задоволення.
Засуджений ОСОБА_6 та захисник ОСОБА_7 підтримали касаційну скаргу засудженого та заперечували проти касаційної скарги прокурора.
 
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, доводи прокурора ОСОБА_5 , засудженого ОСОБА_6 , захисника ОСОБА_7 , потерпілої ОСОБА_8 та перевіривши матеріали кримінального провадження, суд вважає, що касаційна скарга прокурора не підлягає задоволенню, а касаційна скарга засудженого підлягає частковому задоволенню.
Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Як встановлено ч.ч. 1, 2 ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є лише: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених у частині першій цієї статті підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412–414 цього Кодексу. 
Отже, касаційний суд не перевіряє судові рішення в частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.
Як убачається зі змісту касаційної скарги, ОСОБА_6 вказує на неповноту судового розгляду та не погоджується із встановленими судом першої інстанції фактичними обставинами кримінального провадження, що згідно зі ст. 438 КПК не є предметом перевірки у касаційному порядку.
Натомість зазначені засудженим доводи були предметом перевірки судом апеляційної інстанції, який проаналізував всі доводи апеляційних скарг, навів докладні мотиви прийнятого рішення і не встановив істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які би перешкодили суду першої інстанції повно і всебічно розглянути кримінальне провадження та дати правильну юридичну оцінку діям ОСОБА_6 .
При цьому апеляційний суд дотримався положень ч. 3 ст. 404 КПК, згідно з якими суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, якщо про це надійшло клопотання учасників судового провадження. Цією ж нормою передбачена можливість апеляційного суду дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується. Це кореспондується з обов`язком апелянта зазначити причини неподання доказів до суду першої інстанції та не зазначення у суді першої інстанції обставин, на які він посилається в апеляційній скарзі і які судом першої інстанції не досліджувалися.
Як убачається з аудіозапису судового засідання суду апеляційної інстанції, ні засуджений, ні його захисник не подавали під час апеляційного розгляду клопотань, які б доводили наявність підстав для повторного чи нового дослідження доказів згідно з ч. 3 ст. 404 КПК.
Тому доводи засудженого ОСОБА_6 про порушення апеляційним судом вимог ст. 404 КПК є безпідставними.
Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень ґрунтується на підставі об`єктивно з`ясованих обставин та підтверджений доказами, які досліджено та оцінено за критеріями, визначеними ч. 1 ст. 94 КПК.
Цей висновок підтверджується показаннями свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_12 про те, що 19 липня 2013 року вони дійсно бачили як ОСОБА_6 втопив двох осіб на місцевому ставку у с. Затурці, при цьому зауважили, що коли ОСОБА_9 заходив у водойму, то голосно повідомив про те, що не вміє плавати; у воді ОСОБА_6 охоплював своєю рукою ОСОБА_9 за шию, перекидав спиною назад, занурював у воду, останній хотів вийти на берег, але ОСОБА_6 штовхав його долонями на глибину; взявши ОСОБА_9 обома руками за плечі, ОСОБА_6 занурював його у воду, тримаючи по декілька хвилин, і робив це 3–4 рази; останній раз ОСОБА_6 занурив повністю у воду ОСОБА_9 , після чого тіло останнього зникло під водою. У цей час ОСОБА_10 знаходився за декілька метрів від ОСОБА_6 у воді; після запитання ОСОБА_10 – «Що ти наробив?», ОСОБА_6 взяв останнього руками за шию, нахилив голову і топив, тримаючи 3–4 хвилини під водою; потім свідки бачили, що руки потерпілого були розведені у сторони і він лежав долілиць обличчям у воді.
Крім того, показання свідка ОСОБА_14 , узгоджуються з показаннями свідка ОСОБА_12 , про те, що ввечері 19 липня 2013 року додому повернувся її син ОСОБА_15 , він був дуже збуджений та розповів їй, що ОСОБА_6 втопив двох людей у с. Затурці Локачинського району.
Наведені вище показання свідків узгоджуються з протоколами огляду місця події від 19 та 20 липня 2013 року, огляду речових доказів від 20 липня 2013 року, проведення слідчого експерименту від 21 липня 2013 року за участю свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_12 , тимчасового доступу до речей і документів від 21 липня 2013 року, пред`явлення речей для впізнання від 22 липня 2013 року, а також протоколами демонстрації відеозапису від 21 липня 2013 року, згідно з якими свідкові ОСОБА_12 в присутності його законного представника та свідкові ОСОБА_13 було продемонстровано відеозапис слідчої дії за їх участю і зауважень щодо її проведення від цих учасників не надійшло.
З висновку судово-медичної експертизи № 72 від 20 липня 2013 року убачається, що смерть ОСОБА_10 наступила від механічної асфіксії внаслідок закриття дихальних шляхів водою, про що свідчать рожево-синющі трупні плями, роздуті легені з вогнищами дисателектазів та нерівномірне кровонаправлення внутрішніх органів. Водночас, експертизою встановлено, що на тілі ОСОБА_10 виявлено садна на шиї, які виникли внаслідок дії твердих предметів, що також підтверджено показаннями експерта ОСОБА_16 .
Відповідно до висновку експерта № 73 від 20 липня 2013 року смерть ОСОБА_9 наступила від механічної асфіксії внаслідок закриття дихальних шляхів водою, а також спростовано твердження ОСОБА_6 про те, що смерть потерпілих могла наступити внаслідок сильного алкогольного сп`яніння.
Висновки судово-медичної експертизи повністю узгоджуються з показаннями свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , які були безпосередніми очевидцями події, і підтверджують винуватість ОСОБА_6 в умисному вбивстві ОСОБА_9 та ОСОБА_10 .
Таким чином, оцінивши докази з точки зору належності, допустимості та достовірності, суд правильно встановив обставини кримінального провадження та у відповідності до вимог ст. 374 КПК навів у вироку докази, на яких ґрунтується висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 .
Не ґрунтується на матеріалах провадження й посилання засудженого на те, що кримінальне провадження щодо нього розглянуто в апеляційному суді незаконним складом суду. 
Так, в матеріалах міститься протокол автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20 лютого 2017 року, згідно з яким визначено головуючого у справі в суді апеляційної інстанції – суддю ОСОБА_17 та склад колегії – суддів ОСОБА_18 і ОСОБА_19 .
Ухвалами судді-доповідача Апеляційного суду Волинської області від 20 лютого      2017 року та від 3 березня 2017 року було відкрито апеляційне провадження за апеляційними скаргами прокурора, обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника і призначено кримінальне провадження до апеляційного розгляду на                    4 травня 2017 року.
Відповідно до аудіозапису судового засідання в суді апеляційної інстанції від                       4 травня 2017 року, зафіксованого на технічному носії, встановлено, що апеляційний розгляд було перенесено на 5 липня 2017 року для ознайомлення учасників кримінального провадження зі змінами до апеляційної скарги.
А протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 5 липня 2017 року замість судді ОСОБА_18 , у зв`язку з перебуванням останнього у відпустці, з дотриманням порядку, встановленого ч. 3 ст. 35 КПК, було залучено суддю з числа суддів судової палати з розгляду цивільних справ ОСОБА_20 . 
Відповідно до аудіозапису судового засідання в суді апеляційної інстанції від 5 липня 2017 року, зафіксованого на технічному носії, встановлено, що при апеляційному розгляді кримінального провадження суддя-доповідач оголосив склад суду і відводи від учасників провадження такому складу суду не заявлялись. Апеляційний розгляд за участі судді ОСОБА_20 був проведений цього ж дня у повному обсязі спочатку, як того і вимагають положення ч. 1 ст. 405 та ч. 1 ст. 319 КПК.
А тому порушення, визначеного у п. 2 ч. 2 ст. 412 КПК, у ході апеляційного розгляду кримінального провадження щодо  ОСОБА_11 не встановлено.
Що ж стосується доводів касаційної скарги прокурора про застосування апеляційним судом більш суворого покарання до ОСОБА_6 без ухвалення нового вироку, то вони є необґрунтованими.
Як убачається з матеріалів справи, при розгляді кримінального провадження щодо ОСОБА_6 , суд апеляційної інстанції постановив ухвалу у передбаченому кримінальним процесуальним законом порядку.
Зокрема, ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 5 липня 2017 року вирок Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 29 грудня 2016 року щодо ОСОБА_6 змінено. Виключено з вироку кваліфікуючу ознаку дій ОСОБА_11 за п. 1 ч. 2 ст. 115 КК – вчинення умисного вбивства двох або більше осіб, а також посилання на призначення покарання за правилами ст. 70 КК. Постановлено вважати ОСОБА_6 засудженим за п.п. 7, 9, 13 ч. 2 ст. 115 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк тринадцять років.
Таким чином, апеляційним судом не був застосований закон про більш тяжке кримінальне правопорушення чи збільшений обсяг обвинувачення, а покарання за двома епізодами вчиненого ОСОБА_6 умисного вбивства було призначено таке ж, як і у вироку суду першої інстанції.
А тому за цих обставин у апеляційного суду не було підстав, передбачених ст. 420 КПК, для ухвалення свого вироку в кримінальному провадженні щодо ОСОБА_11 .
Водночас, колегія суддів вважає такими, що заслуговують на увагу, доводи касаційної скарги засудженого про порушення судами першої та апеляційної інстанцій вимог ч. 2 ст. 416 КПК.
Відповідно до ч. 2 ст. 416 КПК при новому розгляді в суді першої інстанції допускається застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення та посилення покарання тільки за умови, якщо вирок було скасовано за апеляційною скаргою прокурора або потерпілого чи його представника у зв`язку з необхідністю застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від                     21 жовтня 2014 року за касаційними скаргами засудженого ОСОБА_6 та захисника ОСОБА_21 скасовано вирок Іваничівського районного суду Волинської області від 14 січня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 27 березня 2014 року щодо ОСОБА_6 та призначено новий розгляд в суді першої інстанції. При цьому судом касаційної інстанції було висловлено вказівки для суду першої інстанції, які відповідно до ч. 2 ст. 439 КПК є обов`язковими при новому розгляді. Зокрема, за цими вказівками наголошено на необхідності з`ясування і наведення у вироку мотиву та мети вчинення злочину за епізодом убивства ОСОБА_9 .
Вироком Нововолинського міського суду Волинської області від 18 травня 2015 року ОСОБА_11 було визнано винним у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 115, п.п. 9, 13 ч. 2 ст. 115 КК та призначено йому покарання за ч. 1 ст. 115 КК у виді десяти років позбавлення волі, а за п.п. 9. 13 ч. 2 ст. 115 КК у виді дванадцяти років позбавлення волі. На підставі ст. 70 КК за сукупністю злочинів шляхом часткового складання призначених покарань, остаточно призначено ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі на строк тринадцять років. 
При цьому суд першої інстанції відповідно до вимог ч. 1 ст. 337 КПК виходив з висунутого відповідно до обвинувального акта ОСОБА_6 обвинувачення, яке за епізодом умисного вбивства ОСОБА_9 залишилось таким же, як і під час попереднього судового розгляду цього провадження у суді першої інстанції та було кваліфіковано стороною обвинувачення за ч. 1 ст. 115 КК. 
Вказаний вирок суду першої інстанції від 18 травня 2015 року ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 18 вересня 2015 року за апеляціями прокурора, засудженого та його захисника було скасовано у зв`язку з істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону, а саме – у зв`язку з порушенням вимог ч. 2 ст. 439 КПК (невиконання судом першої інстанції при новому розгляді вказівок касаційного суду).
І лише після цього, під час нового розгляду в суді першої інстанції прокурор відповідно до положень ст. 338 КПК змінив обвинувачення та кваліфікував дії ОСОБА_6 по епізоду вбивства ОСОБА_9 за п.7 ч. 2 ст. 115 КК.
За результатами нового розгляду кримінального провадження вироком Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 29 грудня 2016 року ОСОБА_6 було засуджено вже за п. 7 ч. 2 ст. 115 КК (відповідно до зміненого прокурором обвинувачення) до покарання у виді позбавлення волі на строк дванадцять років, а за п.п. 1, 9, 13 ч. 2 ст. 115 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк дванадцять років. На підставі ст. 70 КК за сукупністю злочинів шляхом часткового складання призначених покарань, остаточно призначено ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі на строк тринадцять років.
Ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 5 липня 2017 року вирок Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 29 грудня 2016 року щодо ОСОБА_6 змінено. Виключено з вироку кваліфікуючу ознаку дій ОСОБА_11 за п. 1 ч. 2 ст. 115 КК – вчинення умисного вбивства двох або більше осіб, а також посилання на призначення покарання за правилами ст. 70 КК. Постановлено вважати ОСОБА_6 засудженим за п.п. 7, 9, 13 ч. 2 ст. 115 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк тринадцять років.
На підставі наведеного та враховуючи, що ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 18 вересня 2015 року вирок Нововолинського міського суду Волинської області від 18 травня 2015 року було скасовано не з підстав невідповідності застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення або посилення покарання, а у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, під час постановлення вироку від 29 грудня 2016 року Ковельський міськрайонний суд Волинської області з огляду на положення ч. 2 ст. 416 КПК був позбавлений можливості застосувати закон про більш тяжке кримінальне правопорушення та посилення покарання щодо ОСОБА_6 .
Водночас, Ковельський міськрайонний суд Волинської області залишив поза увагою вимоги ч. 2 ст. 416 КПК та своїм вироком від 29 грудня 2016 року засудив ОСОБА_6 за епізодом умисного вбивства ОСОБА_9 за вчинення більш тяжкого кримінального правопорушення (п. 7 ч. 2 ст. 115 КК), ніж за вироком від 18 травня 2015 року (ч. 1 ст. 115 КК). Крім того, за цим епізодом місцевий суд призначив ОСОБА_6 й більш суворе покарання (позбавлення волі на строк дванадцять років), ніж за вироком від 18 травня 2015 року (позбавлення волі на строк десять років).
Таким чином, у частині засудження ОСОБА_6 за епізодом умисного вбивства ОСОБА_9 за вчинення більш тяжкого злочину (п. 7 ч. 2 ст. 115 КК) вирок Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 29 грудня 2016 року суперечить вимогам ч. 2 ст. 416 КПК.
Вказане порушення залишилось поза увагою й Апеляційного суду Волинської області при розгляді кримінального провадження щодо ОСОБА_6 .
А тому постановлені відносно ОСОБА_6 судові рішення підлягають зміні.
Окрім того, враховуючи наведені вище обставини та зміст положень ч. 2 ст. 416 КПК, вимоги касаційної скарги прокурора щодо несправедливості призначеного ОСОБА_6 покарання внаслідок м`якості задоволенню не підлягають.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, пунктом 4 параграфу 3 розділу 4 Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року, Суд
ухвалив:
касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження в суді апеляційної інстанції, залишити без задоволення, а касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 задовольнити частково.
Вирок Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 29 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 5 липня 2017 року щодо ОСОБА_6 змінити.
Перекваліфікувати дії ОСОБА_6 за епізодом умисного вбивства ОСОБА_9 на ч. 1 ст. 115 КК і призначити йому покарання у виді десяти років позбавлення волі.
Вважати ОСОБА_6 засудженим за п.п. 9. 13 ч. 2 ст. 115 КК до покарання у виді дванадцяти років позбавлення волі. 
На підставі ст. 70 КК за сукупністю злочинів шляхом часткового складання призначених покарань, призначити ОСОБА_6 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк тринадцять років.
В решті судові рішення щодо ОСОБА_6 залишити без зміни.
Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.
 
Судді:

 
 
ОСОБА_1                                 ОСОБА_2                                ОСОБА_3