Постанова  
Іменем  України
 
14 січня 2019 року
м. Київ
 
справа № 537/6309/16-ц
 
провадження № 61-43424св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Черняк Ю. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_4,
відповідач - ОСОБА_5,
представник відповідача - адвокат ОСОБА_6,
відповідач - ОСОБА_7,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_7 про стягнення боргу та трьох процентів річних за касаційною скаргою ОСОБА_5, поданою його представником - адвокатом ОСОБА_6, на рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області у складі судді                   Зоріної Д. О. від 26 лютого 2018 року та постанову Апеляційного суду Полтавської області у складі колегії суддів: Одринської Т. В., Лобова О. А., Пікуля В. П., від 26 липня 2018 року, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на постанову Апеляційного суду Полтавської області від 26 липня 2018 року,    
 
ВСТАНОВИВ:
 
У грудні 2016 року ОСОБА_4звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_7 про стягнення боргу та трьох процентів річних.
 
Позовна заява мотивована тим, що 24 вересня 2013 року він надав у борг ОСОБА_5 грошові кошти у розмірі, що еквівалентно 70 000 євро, на строк до 31 грудня 2013 року, які останній зобов'язався повернути в такому порядку: 200 000 грн до 30 жовтня 2013 року, 300 000 грн до 30 листопада 2013 року, решту - за офіційним курсом Національного банку України                     до 31 грудня 2013 року, про що є відповідна розписка від 24 вересня                 2013 року. 
Також 24 вересня 2013 року між ним та ОСОБА_7 укладено договір поруки, за умовами якого останній поручився за виконання                   ОСОБА_5 боргових зобов'язань за розпискою від 24 вересня    2013 року у розмірі 5 000 грн, без врахування процентів та збитків неустойки (штрафу, пені).
У зазначений в розписці строк позичальник борг не повернув, врегулювання спору у позасудовому порядку уникає. 
Ураховуючи викладене, ОСОБА_4 просив суд стягнути на його користьз ОСОБА_5 суму боргу у розмірі 1 922 800 грн та три проценти річних від простроченої суми у розмірі 171 917 грн, солідарно з            ОСОБА_5 та ОСОБА_7 5 000 грн. 
 
Рішенням Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 26 лютого 2018 року позов ОСОБА_4 задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 суму основного боргу у розмірі 806 351 грн, три проценти річних від простроченої суми за період з 01 січня 2014 року до 08 вересня 2016 року у розмірі 65 082,47 грн.
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_7 відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 6 890 грн на відшкодування сплаченого судового збору.
Стягнуто з ОСОБА_5 в дохід держави судовий збір у розмірі 1 824,33 грн. 
 
Частково задовольняючи позов ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив із того, що після спливу встановленого розпискою від 24 вересня 2013 року строку ОСОБА_5 грошові кошти не повернув, що є підставою для стягнення з нього грошових коштів, але у межах позовної давності, про застосування якої заявлено ОСОБА_5, оскільки повернення позики передбачено кількома платежами з визначеним строком. При цьому позикодавець не позбавлений права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України. Суд надав оцінку розрахунку заборгованості відповідно до статті 89 ЦПК України.  
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог до поручителя, суд вказав на порушення шестимісячного строку пред'явлення вимоги до поручителя, встановленого частиною четвертою статті 559 ЦК України, який є преклюзивним та не може бути поновленим. 
 
Постановою Апеляційного суду Полтавської області від 26 липня 2018 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_5 - адвоката ОСОБА_6 - задоволено частково. 
Рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 26 лютого 2018 року в частині розподілу судових витрат скасовано. 
Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 2 893,80 грн на відшкодування судового збору, сплаченого при подачі позову до суду.
Стягнуто з ОСОБА_5 в дохід держави судовий збір у розмірі                   766,22 грн.
Стягнуто з ОСОБА_4 в дохід держави судовий збір у розмірі                  1 058,11 грн, який останній не сплатив при поданні позову до суду.
Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 11 507,20 грн витрат на правову допомогу та 196,30 грн на відшкодування судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги.
У решті - рішення суду залишено без змін.
 
Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині розподілу судових витрат, погодився з висновком районного суду, зазначивши, що між сторонами у справі виникли правовідносини щодо виконання договору позики на підставі боргової розписки. Встановивши наявність заборгованості за договором позики, суд прийшов до правильного висновку про її стягнення з ОСОБА_5 у межах позовної давності з урахуванням сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, та, відмовивши у задоволенні позовних вимог до поручителя на підставі частини четвертої статті 559 ЦК України.
При цьому суд розподілив судові витрати пропорційно задоволеним позовним вимогам та з урахуванням наданих сторонами доказів на підтвердження витрат на правову допомогу, вартість яких відповідає вимогам діючого законодавства. 
 
У серпні 2018 року ОСОБА_5 в особі представника - адвоката ОСОБА_6, подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржувані судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди не виявили справжню правову природу укладеної між сторонами розписки, оскільки між ним і позивачем були відносини,пов'язані з реалізацією запчастин до бурякозбиральних комбайнів та бурякозбирального комбайну, тобто мали місце господарсько-правові відноснни. На день написання розписки залишалася заборгованість 389 000 грн, а розрахунок основного боргу та три проценти річних у позовній заяві розраховано з суми 756 000 грн. При цьому він грошей від                  ОСОБА_8. реально не отримував, грошові кошти у розмірі 70 000 євро не передавалися з рук в руки, а розписка була підтвердженням здійснення господарсько-правової угоди між її сторонами.
Крім того, у позовній заяві ОСОБА_8 наводить розрахунок суми основного боргу за офіційним курсом Національного банку України станом на 22 грудня 2016 року. На протязі розгляду справи позивач не звертався до суду із заявою про зміну чи уточнення позовних вимог, не просив суд стягнути борг за перерахунком на день постановления оскаржуваного судового рішення. Отже, суди невірно застосовували до спірних правовідносин норми частини другої статті 533 ЦК України, здійснивши перерахунок суми, яка підлягає стягненню згідно з офіційним курсом валют Національного банку України станом на день ухвалення рішення.
Також суди не врахували, що справа розглянута з порушенням правил територіальної підсудності, оскільки він зареєстрований та проживає у Вінницькій області, тому позов до нього має пред'являтись за місцем його проживання (частина перша статті 109 ЦПК України 2004 року).
 
У жовтні 2018 року ОСОБА_8 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржуване судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд помилково не врахував положення статті 250 ЦПК України, у зв'язку з чим помилково визначив витрачений адвокатом час - 29 годин, та розмір витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають стягненню з нього.
Також апеляційний суд при винесенні постанови не прийняв до уваги приписи частини дев'ятої статті 141 ЦПК України, відповідно до якої у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами,або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.
 
Відзив на касаційну скаргу учасники справи до суду не подали.
 
21 вересня 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Касаційна скарга задоволенню не підлягає.
 
У частині другій статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до вимог частин першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване рішення суду першої інстанції у нескасованій частині та постанова апеляційного суду прийняті з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
Судом установлено, що згідно з розпискою від 24 вересня 2013 року ОСОБА_5 отримав від ОСОБА_4 грошові кошти у розмірі                70 000 євро, які зобов'язався повернути до 31 грудня 2013 року у такому  порядку: 200 000 грн до 30 жовтня 2013 року; 300 000 грн до 30 листопада 2013 року; іншу частину суми, що залишиться повернути, по курсу євро до       31 грудня 2013 року (а.с. 5 т. 1).
 
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
 
Частина друга статті 1047 ЦК України допускає пред'явлення на підтвердження укладення договору позики та його умов розписки позичальника або іншого документа, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей або кількості речей.
 
Так, з аналізу статей 510, 545, 1046, 1047 ЦК України вбачається, що розписка є борговим документом та може бути надана позикодавцем для підтвердження перед ним невиконаного зобов'язання за договором позики.
 
Позичальник, як передбачено статтею 1049 ЦК України, зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.   
 
Судом установлено, що представник відповідача ОСОБА_5 - адвокат ОСОБА_6, заявив про застосування строку позовної давності                 (а.с. 79 т. 1). 
 
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
 
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
Позивач звернувся з позовом до суду 26 грудня 2016 року (а.с. 1-4), тому перебіг позовної давності починається саме з цієї дати. 
Отже, суди дійшли правильного висновку про те, що позивачем пропущено строк позовної давності для пред'явлення вимоги про стягнення з ОСОБА_5  грошових коштів у розмірі 200 000 грн, які він повинен був повернути до 30 жовтня 2013 року, та у розмірі 300 000 грн, які він повинен був повернути до 30 листопада 2013 року.
Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
З урахуванням вищезазначених вимог закону суди на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, вірно застосувавши положення статей 1046, 1047, 1049 ЦК України, дійшли до правильного висновку про те, що відповідач не виконав свої зобов'язання за договором позики, тому стягнули з нього суму боргу, розмір якого визначено згідно з вимогами закону з урахуванням трьох процентів річних. 
 
Частиною четвортою статті 559 ЦК України встановлено, що порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя, якщо інше не передбачено законом.
 
Згідно з договором поруки, укладеним 24 вересня 2013 року між              ОСОБА_7 та ОСОБА_4, у ньому не встановлено строк, після якого порука припиняється, а умова договору поруки, передбачена пунктом 4.2 про його дію до припинення забезпеченого нею зобов'язання не є встановленим сторонами строком припинення дії поруки, відтак, у цьому разі підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців не пред'явить вимоги до поручителя.
 
Таким чином, суди попередніх інстанцій дійшли обгрунтованого висновку про те, що у ОСОБА_4 виникло право пред'явлення вимоги до ОСОБА_7 про стягнення 5 000 грн протягом шести місяців, починаючи з 31 грудня 2013 року, чого позивачем зроблено не було.
 
Отже, вирішуючи спір, суди з дотриманням вимог статей 89, 263-264,                     382 ЦПК України повно та всебічно з'ясували обставини справи, дійшли правильного висновку про часткове задоволення позову. 
Висновки суду першої інстанції у нескасованій частині та апеляційного суду відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.
 
Доводи касаційної скарги ОСОБА_5, поданої його представником - адвокатом ОСОБА_6, про те, що суди невірно застосовували до спірних правовідносин норми частини другої статті 533 ЦК України є безпідставними, оскільки якщо заборгованість за грошовим зобов'язанням стягується в судовому порядку, сума боргу визначається за курсом на день прийняття судового рішення. При цьому суд повинен виходити з умови договору, в якій зазначено, за яким саме курсом валют - офіційним чи комерційним - розраховується сума в гривнях, що підлягає виплаті. Вказана правова позиція зазначена у постанові Верховного Суду України   від 01 березня 2017 року № 6-284цс17.
 
Також не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги ОСОБА_5  про те, що справа розглянута з порушенням правил територіальної підсудності, оскільки позивач скористався своїм правом, передбаченим частиною п'ятнадцятою статті 28 ЦПК України, та пред'явив позов за місцем проживання одного з відповідачів. 
 
Доводи касаційної скарги ОСОБА_8 щодо неправильного розподілу судових витрат є безпідставними, тому що відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а частиною четвертою статті 137 ЦПК України запроваджено принцип співмірності витрат на оплату послуг адвоката. При цьому в матеріалах справи наявна довідка з детальним описом наданих адвокатом ОСОБА_6 послуг із зазначенням їх погодинної вартості, що відповідає вимогам діючого законодавства.
 
Інші доводи касаційних скаргвисновків судів не спростовують, на законність судових рішень не впливають, фактично стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палатиКасаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_5, подану його представником - адвокатом ОСОБА_6, та касаційну скаргуОСОБА_4 залишити без задоволення.
 
Рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 26 лютого 2018 року у нескасованій частині та постанову Апеляційного суду Полтавської області від 26 липня 2018 року залишити без змін.  
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                               Д. Д. Луспеник
Б. І. Гулько 
Ю. В. Черняк