Постанова
Іменем України
 
12 грудня 2018 року
місто Київ
 
справа № 363/2608/16
провадження № 61-9853св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Ступак О. В.,
суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Усика Г. І.
учасники справи:
позивач - ОСОБА_2,
відповідачі: ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 11 січня 2017 року у складі судді Войнаренко Л. Ф. та рішення Апеляційного суду Київської області від 19 квітня 2017 року у складі колегії суддів: Голуб С. А., Таргоній Д. О., Приходька К. П.,
ВСТАНОВИВ:
У липні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення суми позики та відсотків.
Позовні вимоги обґрунтувалися тим, що 21 вересня 2012 року ОСОБА_2 позичив відповідачам 50 000, 00 дол. США строком на три роки зі сплатою відсотків у розмірі 0, 1 % в день. У разі неповернення боргу відповідачі зобов'язались нести відповідальність солідарно. Відповідачі сплачували відсотки нерегулярно. Основний борг на момент пред'явлення позову не повернуто.
Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 11 січня 2017 року позов задоволено частково. Стягнуто солідарно зі ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 21 вересня 2012 року в сумі 50 000, 00 дол. США, що становить 1 357 500, 00 грн, та відсотки за договором в сумі 812 838, 60 грн, разом 2 170 338, 60 грн.
Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалось тим, що позовні вимоги щодо стягнення основної частини боргу є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі. Суд погодився з наданими позивачем розрахунками основного боргу в сумі 1 357 500, 00 грн, що становить 50 000, 00 дол. США. Стосовно стягнення нарахованих відсотків за договором позики суд виходив з того, що сторони дійшли домовленості про розмір відсотків, який становив 0, 1 % в день, що складає 50, 00 дол. США, договір має термін дії до 21 вересня 2015 року, сторони не заперечували, що за час користування позикою відповідачі частково сплатили грошові кошти за нарахованими відсотками в сумі 17 292, 00 дол. США. Суд дійшов висновку, що відповідачі зобов'язані сплатити позивачу відсотки за користування позикою в сумі 812 838, 50 грн (50 дол. США х 365 днів х 3 роки = 17 292, 00 дол. США ) х 21, 70 грн), а тому позов підлягає частковому задоволенню.
Рішенням Апеляційного суду Київської області від 19 квітня 2017 року рішення суду першої інстанції скасовано, ухвалено нове рішення про часткове задоволення вимог позову. Судом стягнуто солідарно зі ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 21 вересня 2012 року в сумі 50 000, 00 дол. США, що становить 1 359 340, 00 грн та відсотки за договором в сумі 1 265 763, 00 грн, а разом 2 751 679, 00 грн. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
Рішення апеляційного суду обґрунтовувалось тим, що суд першої інстанції під час вирішення спору зробив неправильні розрахунки розміру позики, оскільки на день ухвалення судом рішення вартість 1 дол. США відповідно до офіційного курсу НБУ становила 27,1868 грн, а тому еквівалент 50 000, 00 дол. США становив 1 359 340, 00 грн, а не 1 357 500, 00 грн, як зазначив суд у своєму рішенні, через що припустився помилки в частині стягнутої суми боргу. Також суд необґрунтовано стягнув відсотки лише за три роки - протягом строку дії договору позики. Оскільки позика не була повернута і відповідачі продовжували користуватись нею, зобов'язання не припинено, а тому проценти нараховуються до його повного виконання.
Таким чином, оскільки за кожен день користування позикою відповідачі мали сплачувати 50 дол. США, то за 1 277 днів (з 21 вересня 2012 року до 11 січня 2017 року) зобов'язані сплатити 1 277 х 50 = 63 850, 00 дол. США. Враховуючи, що відповідачі сплатили позивачу 17 292, 00 дол. США, то заборгованість за процентами становить 46 558, 00 дол. США, що в еквіваленті до гривні за офіційним курсом НБУ на 11 січня 2017 року становило 46 558, 00 х 27, 1 868, 00 = 1 265 763, 00 грн.
У касаційній скарзі, поданій у травні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_5 просив скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
Касаційна скарга обґрунтовується неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права під час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій.
Доводами касаційної скарги є те, що грошові кошти за договором позики надані позикодавцями в декілька етапів, а не однією сумою 21 вересня 2012 року. ОСОБА_2 підготував договір позики та розписку від 21 вересня 2012 року, а ОСОБА_6, враховуючи те, що ОСОБА_5 і ОСОБА_4 є її батьками, умовила останніх підписати зазначені документи.
Відзив на касаційну скаргу не надходив.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 травня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі, а ухвалою від 09 листопада 2017 року справу призначено до судового розгляду.
Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду у лютому 2018 року.
Верховний Суд перевірив у межах доводів касаційної скарги правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), відповідно до яких рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Обставини справи
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ОСОБА_2 надав суду розписку та договір позики від 21 вересня 2012 року, відповідно до змісту яких позичальники ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_4 отримали у ОСОБА_2 та ОСОБА_7 у борг суму в 50 000, 00 дол. США під 0, 1 % в день від суми позики. Відповідно до пункту 2 договору позичальники зобов'язались повернути позику позикодавцям готівкою до 21 вересня 2015 року.
Згідно з пунктом 5.1 договору позики в разі несвоєчасного повернення суми позики або відсотків за користування позикою позичальники несуть солідарну відповідальність.
Внаслідок того, що відповідачі належним чином умови договору позики не виконують, у них утворилась заборгованість, яка згідно з розрахунком позивача на 11 січня 2017 року становила 1 359 500, 00 грн за основним боргом за сумою позики та 1 669 683, 50 грн - за відсотками.
Норми права, що регулюють спірні правовідносини
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
Такий правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 18 жовтня 2017 року у справі № 6-1662цс17.
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або такої ж кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.
Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладених договорів незалежно від найменування документа, і з огляду на установлені результати робити відповідні правові висновки.
У частині першій статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов'язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.
Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право у встановленому порядку, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
З урахуванням наведених правил правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Верховний Суд України у постанові від 18 вересня 2013 року 
у справі № 6-63цс13 виклав правовий висновок, відповідно до якого за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Підстав відступити від цього правового висновку Верховним Судом не встановлено.
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що сторони не заперечували, що договір позики від 21 вересня 2012 року був укладений ними добровільно і на умовах, визначених цим договором.
Враховуючи те, що позичальники умови договору позики щодо своєчасного повернення суми боргу не виконували належним чином, суди першої та апеляційної інстанцій зробили обґрунтований висновок про стягнення з них суми позики.
Щодо стягнення відсотків за договором
Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
В оцінці дій сторін та відповідних їм правових наслідків Верховний Суд застосовує правовий висновок, викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), згідно з яким право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені нормою частини другої статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.
З урахуванням наведеного у досліджуваній справі Верховний Суд зробив висновок про відсутність у позикодавця правових підстав нараховувати передбачені договором проценти до повного погашення заборгованості за договором позики у цій цивільній справі з огляду на те, що позика надавалася строком з 21 вересня 2012 року до 21 вересня 2015 року, після чого право позикодавця нараховувати відсотки за договором припиняється.
Наведених норм права суд апеляційної інстанції належним чином не застосував та дійшов необґрунтованих висновків про можливість стягнення заборгованості за процентами, що нараховані після закінчення строку дії договору позики.
Висновки за наслідком розгляду вимог касаційної скарги
Згідно із частиною третьою статті 400 ЦПК України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
За приписами частин першої, четвертої статті 412 ЦК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
Під час розгляду справи Верховним Судом встановлено, що суд першої інстанції правильно визначився із періодом стягнення заборгованості за відсотками, проте неправильно обрахував суму, яка підлягає стягненню, у зв'язку із помилковим визначенням курсу валюти 21, 70 грн за 1 дол. США. При цьому, скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд правильно застосував курс валюти 27, 18 грн за 1 дол. США, проте помилково стягнув заборгованість за відсотками поза межами строку дії договору позики.
Із розрахунку нарахування відсотків у розмірі 50, 00 дол. США у день за користування позикою за період з 21 вересня 2012 року до 21 вересня 2015 року (365 днів ? 3 роки = 1095 днів) сума належних до сплати відсотків за позикою становить 54 750, 00 дол. США.
Судами встановлено, що у рахунок погашення заборгованості за відсотками відповідачем сплачено 17 292, 00 дол. США, а тому з урахуванням цієї суми до стягнення підлягає 37 458, 00 дол. США, що за курсом НБУ станом на момент ухвалення судом рішення (1 дол. США = 27, 186 грн) становило 1 018 333, 19 грн.
Враховуючи наведене, Верховний Суд дійшов переконання, що рішення суду апеляційної інстанції підлягає зміні шляхом зменшення розміру суми стягнутих в солідарному порядку відсотків за договором позики з 1 265 763, 00 грн до 1 018 333, 19 грн.
Згідно з підпунктом «б» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції складається з резолютивної частини із зазначенням нового розподілу судових витрат, понесених у зв'язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення.
Оскільки Верховний Суд зменшив розмір стягнутої суми відсотків за договором позики, то зменшенню також підлягає сума стягнутих з відповідачів судових витрат з 7 579, 00 грн до 6 097, 47 грн, тобто пропорційно задоволеним позовним вимогам, що становитиме по 1 524, 37 грн з кожного відповідача.
В іншій частині рішення апеляційного суду підлягає залишенню без змін.
Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.
Рішення Апеляційного суду Київської області від 19 квітня 2017 року змінити.
Стягнути в солідарному порядку зі ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 на користь ОСОБА_2 суму заборгованості за договором позики від 21 вересня 2012 року у розмірі 1 359 340, 00 грн, що станом на 11 січня 2017 року еквівалентно 50 000, 00 дол. США, та за відсотками за договором в сумі 1 018 333, 19 грн, що станом на 11 січня 2017 року еквівалентно 37 458, 00 дол. США.
Стягнути зі ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 на користь держави судовий збір за розгляд справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції у розмірі 1 524, 37 грн з кожного.
В іншій частині рішення Апеляційного суду Київської області від 19 квітня 2017 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                                          О. В. Ступак

Судді                                                                                                            С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов

С. О. Погрібний

Г. І. Усик