П О С Т А Н О В А 

Іменем України
24 січня 2019 року
м. Київ
Справа № 9901/453/18 (П/9901/453/18)
Провадження № 11-1011заі18
Велика Палата Верховного Суду у складі:
Головуючого судді Князєва В. С.,
судді-доповідача Саприкіної І. В.,
суддів: Антонюк Н. О., Бакуліної С. В., Британчука В. В., Гудими Д. А., Золотнікова О. С., Кібенко О. Р., Лобойка Л. М., Лященко Н. П., Прокопенка О. Б., Рогач Л. І., Ситнік О. М., Ткачука О. С., Уркевича В. Ю., Яновської О. Г.,
за участю:
секретаря судового засідання - Сергійчук Л. Ю., 
представника позивачки - ОСОБА_4,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду (головуючий суддя Юрченко В. П., судді: Васильєва І. А., Пасічник С. С., Хохуляк В. В., Ханова Р. Ф.) від 02 серпня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_5 до Вищої ради правосуддя про визнання протиправним та скасування рішення,
УСТАНОВИЛА:
У лютому 2018 року ОСОБА_5 звернулася до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду з позовом, у якому просила визнати протиправним та скасувати рішення Вищої ради правосуддя (далі - ВРП) від 25 січня 2018 року № 171/0/15-18 «Про звільнення ОСОБА_5 з посади судді Голосіївського районного суду міста Києва на підставі п. 3 ч. 6 ст. 126 Конституції України».
Рішенням Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 02 серпня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.
Не погодившись із таким судовим рішенням з підстави порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, ОСОБА_5 подала апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги повністю. В обґрунтування апеляційної скарги позивачка зазначила, що Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду не було досліджено всі докази та неповно встановлено обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Відмовляючи у задоволені позову, Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду дійшов висновку, що приймаючи оскаржуване рішення, ВРП діяла в межах повноважень та у спосіб, що передбачені законом, з дотриманням принципу пропорційності при застосуванні дисциплінарного стягнення, а тому відсутні підстави для скасування її рішення від 25 січня 2018 року № 171/0/15-18.
ВРП у відзиві на апеляційну скаргу просить в задоволені апеляційної скарги відмовити, оскільки вважає, що Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду прийняв оскаржуване рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на вимогах законодавства та не спростовують правильність висновків суду першої інстанції.
Дослідивши наведені в апеляційній скарзі доводи та перевіривши матеріали справи, ВеликаПалата Верховного Суду встановила таке.
Президент України Указом від 11 травня 2004 року № 514/2004 призначив ОСОБА_5 суддею Голосіївського районного суду міста Києва строком на п'ять років, а Верховна Рада України Постановою від 22 жовтня 2009 року № 1681-VІ обрала її на посаду судді цього суду безстроково. 
Підставою для притягнення судді ОСОБА_5 до дисциплінарної відповідальності слугували слідуючі обставини:
05 та 15 грудня 2014 року до Тимчасової спеціальної комісії з перевірки суддів судів загальної юрисдикції (далі - ТСК) надійшли заяви заступника Генерального прокурора України ОСОБА_6 та гр. ОСОБА_7 про проведення спеціальної перевірки стосовно судді ОСОБА_5 в порядку ст. 2 Закону України від 08 квітня 2014 року №1188-VII «Про відновлення довіри до судової влади в Україні» (далі - Закон 
№ 1188-VII). У вказаних зверненнях заявники вказують, що суддею ОСОБА_5. вчинено дії, які викликають сумнів у її безсторонності, об'єктивності та неупередженості під час прийняття нею рішень у справах № 752/1156-14-к, 
№ 752/1303/14-к.
Зокрема, ухвалою слідчого судді Голосіївського районного суду міста Києва ОСОБА_5 від 21 січня 2014 року у справі № 752/1156/14-к задоволено клопотання слідчого СВ Голосіївського РУ ГУ МВС України міста Києва про обрання запобіжного заходу щодо підозрюваного ОСОБА_8 та застосовано до нього запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів (до 21 березня 2014 року включно). При цьому суддя ОСОБА_5 не навела доказів та не зазначила обставин, на які вона спиралась, вказуючи на наявність ризиків впливу підозрюваного на свідків у цьому кримінальному провадженні, враховуючи, що в ухвалі суду та матеріалах справи свідками зазначено лише працівників підрозділу «Беркут». Суддя не надала оцінки доводам захисників щодо зниження ймовірності реалізації відповідних ризиків з огляду на відомості про особу підозрюваного; не навела мотивів, на яких доводах прокурора ґрунтуються її переконання про неможливість обрання інших, передбачених ст. 176 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України), запобіжних заходів, крім тримання під вартою та застави. Крім того, суддя ОСОБА_5 залишила поза увагою інформацію захисника щодо можливого застосування насильства до підозрюваного під час затримання та не вжила передбачених процесуальним законом заходів для їх спростування чи підтвердження. 
Ухвала суду від 21 січня 2014 року не була внесена до Єдиного державного реєстру судових рішень, що є порушенням принципу відкритості судових рішень.
Зазначену ухвалу від 21 січня 2014 року скасовано судом апеляційної інстанції 30 січня 2014 року, до підозрюваного ОСОБА_8 застосовано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту.
Крім зазначеного, ухвалою слідчого судді ОСОБА_5 від 23 січня 2014 року обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів (до 23 березня 2014 року включно) щодо підозрюваного ОСОБА_9 При цьому суддя не зазначила, у зв'язку із чим не взято до уваги доводи сторони захисту щодо відсутності належних доказів вчинення ОСОБА_9 злочину, передбаченого ч. 2 ст. 294 КК України; відхилила доводи захисту про утримання підозрюваним непрацездатних осіб; не зазначила, на яких доводах та доказах ґрунтується висновок про наявність ризику незаконного впливу підозрюваного на свідків у кримінальному провадженні з огляду на те, що в наданих матеріалах зазначався лише один свідок - працівник підрозділу міліції «Беркут»; не вказано мотивів існування передбаченої процесуальним законом загрози суспільним інтересам, перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином; не зазначено, з яких підстав суддя погодилась з доводами та міркуваннями слідчого і прокурора про неможливість обрання більш м'якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою. Крім того, в порушення вимог ч. 4, 8 ст. 206 КПК України суддя ОСОБА_5 не вжила відповідних заходів та не надала оцінки доводам захисту про необхідність госпіталізації ОСОБА_9, у зв'язку з погіршенням його стану здоров'я (наявність тілесних ушкоджень).
Постановою Апеляційного суду міста Києва від 06 лютого 2014 року ухвалу суду від 23 січня 2014 року скасовано з підстав істотного порушення вимог КПК України, до ОСОБА_9 застосовано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту.
Заяви щодо проведення спеціальної перевірки судді ОСОБА_5 ТСК передала для розгляду до Вищої ради юстиції, правонаступником якої є ВРП.
26 травня 2017 року Перша дисциплінарна палата ВРП рішенням № 1259/1дп/15-17 притягнула ОСОБА_5 до дисциплінарної відповідальності та застосувала до неї стягнення у виді подання про звільнення з посади.
Не погоджуючись з даним рішенням, ОСОБА_5 подала скаргу до ВРП, яка за наслідками її розгляду постановила рішення від 08 серпня 2017 року № 2374/0/15-17 про залишення скарги без задоволення, а рішення Першої дисциплінарної палати ВРП - без змін.  При цьому, зазначене рішення ВРП позивачка до суду не оскаржувала.
25 січня 2018 року ВРП прийняла кадрове рішення № 171/0/15-18 «Про звільнення ОСОБА_5 з посади судді Голосіївського районного суду міста Києва на підставі п. 3 ч. 6 ст. 126 Конституції України».
Вважаючи це рішення ВРП протиправним, ОСОБА_5 звернулась до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду з адміністративним позовом за захистом порушених, на її думку, прав та інтересів.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги та надані на противагу їм аргументи ВРП, перевіривши матеріали справи, Велика Палата Верховного Суду вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав. 
Підстави та порядок притягнення суддів до дисциплінарної відповідальності визначено Конституцією України, Законами України від 02 червня 2016 року 
№ 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон № 1402-VIII) та від 21 грудня 2016 року № 1798-VIII «Про Вищу раду правосуддя» (далі - Закон № 1798-VIII).
Відповідно до п. 5 ч. 5 ст. 126 Конституції України (у редакції, чинній на момент вчинення позивачкою дисциплінарного проступку) суддя звільняється з посади органом, що його обрав або призначив, у разі порушення суддею присяги.
З набранням чинності 30 вересня 2016 року Закону України від 02 червня 2016 року № 1401-VIII «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» (далі - Закон № 1401-VIII) ст. 126 Конституції України, яка визначає перелік підстав для звільнення судді, викладено в новій редакції. 
Пунктом 3 ч. 6 ст. 126 Основного Закону установлено, що підставою для звільнення судді є вчинення істотного дисциплінарного проступку, грубе чи систематичне нехтування обов'язками, що є несумісним зі статусом судді або виявило його невідповідність займаній посаді. 
Водночас, відповідно до п. 1 ч. 9 ст. 109 Закону № 1402-VIII істотним дисциплінарним проступком або грубим нехтуванням обов'язками судді, що є несумісним зі статусом судді або виявляє його невідповідність займаній посаді, може бути визнаний, зокрема, будь-який із таких фактів: суддя допустив поведінку, що порочить звання судді або підриває авторитет правосуддя, у тому числі в питаннях моралі, чесності, непідкупності, відповідності способу життя судді його статусу, дотримання інших етичних норм та стандартів поведінки, які забезпечують суспільну довіру до суду; суддя допустив інше грубе порушення закону, що підриває суспільну довіру до суду.
З огляду на викладене, характер наслідків, передбачених законом для подібних порушень, після набрання чинності Закону № 1401-VIII не змінився, а тому протиправні дії судді ОСОБА_5, які на момент їх вчинення розцінювались як порушення присяги, згідно з чинним законодавством охоплюються ознаками складу істотного дисциплінарного проступку, що є несумісним зі статусом судді.
Конституцією України (у редакції Закону № 1401-VIII) установлено, що відповідно до закону в системі правосуддя утворюються органи та установи для забезпечення, зокрема, розгляду справ щодо дисциплінарної відповідальності суддів і прокурорів (ч. 10 ст. 131).
За статтею 108 Закону №1402-VIII дисциплінарне провадження щодо судді здійснюють дисциплінарні палати ВРП у порядку, визначеному Законом 
№ 1798- VIII, з урахуванням вимог цього Закону.
Зокрема, відповідно до п. 6 ч. 1 та п. 1 ч. 8 ст. 109 Закону № 1402-VIII одним із видів дисциплінарного стягнення, що може бути застосований до судді, є подання про звільнення з посади, який застосовується у разі вчинення суддею істотного дисциплінарного проступку, грубого чи систематичного нехтування обов'язками, що є несумісним зі статусом судді або виявило його невідповідність займаній посаді. 
Статтею 112 Закону № 1402-VIII визначено, що суддя може бути звільнений з посади виключно з підстав, визначених ч. 6 ст. 126 Конституції України.
Так держава гарантує контроль за належним виконанням суддями своїх професійних обов'язків шляхом створення єдиного органу - ВРП, який приймає рішення за наслідком розгляду дисциплінарних скарг щодо суддів. 
За вимогами ч. 3 ст. 56 Закону № 1798-VIII питання про звільнення судді відповідно до п. 3, 6 ч. 6 ст. 126 Конституції України, ВРП розглядає на підставі подання Дисциплінарної палати про звільнення судді.
Приписами ч. 2 ст. 57 Закону № 1798-VIII передбачено, що рішення ВРП про звільнення судді з підстав, визначених п.3 та 6 ч. 6 ст. 126 Конституції України, може бути оскаржене та скасоване виключно за таких обставин:
1) склад ВРП, який ухвалив відповідне рішення, не мав повноважень його ухвалювати;
2) рішення не підписано будь-ким із складу членів ВРП, які брали участь у його ухваленні;
3) рішення не містить посилань на визначені законом підстави звільнення судді та мотиви, з яких ВРП дійшла відповідних висновків.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини навіть у разі, коли судовий орган, що виносить рішення у спорах щодо «прав та обов'язків цивільного характеру», у певному відношенні не відповідає п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція), порушення Конвенції не констатується за умови, якщо провадження у вищезазначеному органі «згодом є предметом контролю, здійснюваного судовим органом, що має повну юрисдикцію та насправді забезпечує гарантії п. 1 ст. 6 Конвенції». У рамках скарги за ст. 6 Конвенції для того, щоб визначити, чи мав суд другої інстанції «повну юрисдикцію» або чи забезпечував «достатність перегляду» для виправлення відсутності незалежності в суді першої інстанції, необхідно врахувати такі фактори, як предмет оскаржуваного рішення, спосіб, в який було винесено рішення, та зміст спору, включаючи бажані та дійсні підстави для оскарження (п. 123 рішення Європейського суду з прав людини від 09 січня 2013 року у справі «Олександр Волков проти України»).
Виходячи зі змісту ст. 6 Конвенції, справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов'язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов'язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити: основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документи, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією.
Рішенням Європейського суду з прав людини від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» визначено, що ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважають важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов'язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами.
Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права.
Ураховуючи висновки Європейського суду з прав людини та положення Конвенції, Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне повно та всебічно перевірити оскаржуване рішення ВРП, у тому числі на предмет його відповідності вимогам ч. 2 ст. 57 Закону № 1798-VIII, і при цьому встановила:
Вища рада правосуддя складається з двадцяти одного члена. Її засідання у пленарному складі є повноважним, якщо в ньому бере участь більшість (ч. 1 ст. 5, ч. 2 ст. 30 Закону № 1798-VIII).
Як вбачається з витягу з протоколу № 3 засідання ВРП від 25 січня 2018 року, на засіданні були присутніми 17 її членів, які одноголосно проголосували «за» звільнення позивачки з посади судді. Наявна в матеріалах справи копія оскаржуваного рішення ВРП свідчить про те, що воно підписане всіма членами ВРП, які брали участь в його ухваленні. Отже, спірне рішення відповідає вимогам ч. 2 ст. 57 Закону № 1798-VIII.
ВеликаПалата Верховного Суду погоджується й з доводами суду першої інстанції, що оскаржуване рішення ВРП від 25 січня 2018 року № 171/0/15-18 є вмотивованим та містить конкретну підставу звільнення позивачки, визначену законом.
Доводи, викладені в апеляційній скарзі ОСОБА_5, фактично зводяться до її незгоди із висновками Дисциплінарної палати ВРП, зазначеними в рішенні від 26 травня 2017 року № 2374/0/15-17, яке було переглянуто ВРП і залишено без змін рішенням від 08 серпня 2017 року.
ВеликаПалата Верховного Суду звертає увагу, що рішення ВРП від 08 серпня 2017 року позивачкою не оскаржувалось, станом на сьогоднішній день воно є чинним та законним, і саме на його підставі прийнято кадрове рішення ВРП від 25 січня 2018 року про звільнення ОСОБА_5 з посади судді за вчинення істотного дисциплінарного проступку. При цьому, правомірність рішення ВРП від 08 серпня 2017 року у цій справі судом не перевіряється, оскільки не є предметом оскарження, а тому вказані вище доводи заявниці Великою Палатою Верховного Суду вважаються неприйнятними.
Посилання ОСОБА_5 на неможливість оскарження рішення ВРП від 08 серпня 2017 року, оскільки станом на момент його прийняття законодавством України не було визначено порядку та процедури оскарження рішень ВРП, прийнятих за наслідками розгляду скарг на рішення дисциплінарної палати, Велика Палата Верховного Суду розцінює як необґрунтовані, з огляду на таке.
Частиною 2 ст. 52 Закону № 1798-VIII передбачено, що право на оскарження до суду рішення Вищої ради правосуддя, ухваленого за результатами розгляду скарги на рішення Дисциплінарної палати, має суддя, щодо якого було ухвалено відповідне рішення.
Відповідно до ч. 1 ст. 35 цього Закону рішення Вищої ради правосуддя може бути оскаржене до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня його ухвалення.
Разом з цим, згідно із п. 6 розд. ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII установлено, що Верховний Суд України, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, Вищий господарський суд України, Вищий адміністративний суд України діють у межах їх повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду у складі, визначеному  цим Законом, та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом у складі, визначеному цим Законом.
Тобто, до початку роботи Верховного Суду та набрання чинності новими процесуальними кодексами України (15 грудня 2017 року) позивачка, у разі її незгоди із рішенням ВРП щодо притягнення її до дисциплінарної відповідальності, мала право і процесуальну можливість оскаржити таке рішення до Вищого адміністративного суду України, однак, своїм правом не скористалася. 
Таким чином, Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновками суду першої інстанції, що рішення ВРП від 25 січня 2018 року про звільнення ОСОБА_5 з посади судді Голосіївського районного суду міста Києва за вчинення істотного дисциплінарного проступку є кадровим рішенням, прийнято у межах та у спосіб, що передбачені законодавством, оскільки підстави для скасування цього рішення, визначені ч. 2 ст. 57 Закону № 1798-VIII, відсутні.
Що стосується доводів апеляційної скарги ОСОБА_5, що Дисциплінарна палата ВРП не мала повноважень встановлювати та перевіряти обставини, викладені в скаргах заступника Генерального прокурора та гр. ОСОБА_7, оскільки ці скарги подані особами, які не приймали участь у розгляді справ № 752/1156-14-к, № 752/1303/14-к, Велика Палата Верховного Суду знаходить безпідставними з огляду на таке.
За приписами ст. 2 Закону № 1188-VII визначено, що заяви про проведення перевірки індивідуально визначеного судді (суддів) згідно із ст. 3 цього Закону подаються юридичними або фізичними особами у письмовій формі до ТСК протягом шести місяців з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення про її утворення. 
Тобто, на час звернення заступника Генерального прокурора та гр. ОСОБА_7 із згаданими заявами до ТСК стосовно проведення перевірки судді не було встановлено будь-яких обмежень щодо кола осіб, які наділенні правом та таке звернення.
Аргументи ОСОБА_5, що висновки ВРП, покладені в основу оскаржуваного рішення, стосуються допущених нею під час розгляду справ процесуальних порушень і мають оцінку прийнятих нею судових рішень, а це не віднесено до повноважень відповідача, Велика Палата Верховного Суду вважає необґрунтованими з огляду на слідуюче.
Декларацією щодо принципів незалежності судової влади, прийнятою 14 жовтня 2015 року Конференцією голів верховних судів країн Центральної та Східної Європи (о. Бріюні, Хорватія), закріплено принципи, які встановлюють стандарти незалежності судової влади як однієї з трьох гілок державної влади, згідно з якими жоден суддя не повинен притягатися до дисциплінарної відповідальності чи звільнятися за винесені ним судові рішення, окрім як у разі грубої недбалості чи навмисного порушення закону.
Орган, що здійснює дисциплінарне провадження щодо судді, не уповноважений перевіряти законність судового рішення, а зобов'язаний перевірити дії судді під час ухвалення такого рішення в частині наявності порушень, які є підставою для застосування дисциплінарної відповідальності.
Таким чином, розглянувши доводи сторін та аргументи щодо їх обґрунтування, ВеликаПалата Верховного Суду вважає, що ВРП не втручалася в суть постановлених судових рішень, а лише здійснила перевірку обставин, за яких такі рішення були прийняті, та констатувала факт вчинення ОСОБА_5 істотного дисциплінарного проступку, що є несумісним зі статусом судді і тягне, як наслідок, притягнення її до дисциплінарної відповідальності.
З огляду на зазначене вище, Велика Палата Верховного Суду не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги, оскільки суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, правові висновки Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду скаржником не спростовані.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315, ч. 1 ст. 316 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Ураховуючи викладене та керуючись ст. ст. 242, 266, 315, 316, 322 КАС України, Велика Палата Верховного Суду
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 02 серпня 2018 року - залишити без задоволення.
Рішення Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 02 серпня 2018 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Головуючий суддя:                                                                                                В. С. Князєв
Суддя-доповідач:                                                                                                    І. В. Саприкіна
Судді:  
Н. О. Антонюк Н. П. Лященко
С. В. Бакуліна О. Б. Прокопенко
В. В. Британчук     Л. І. Рогач
Д. А. Гудима   О. М. Ситнік
О. С. Золотніков О. С. Ткачук
О. Р.  Кібенко   В. Ю. Уркевич
Л. М. Лобойко О. Г. Яновська