ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
14 листопада 2018 року
м. Київ
справа № 760/472/13-ц
провадження № 61-9421 св 18 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - судді Стрільчука В. А.,
суддів: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Кузнєцова В. О., Ступак О. В., Усика Г. І.,
 
учасники справи:
позивач за первісним позовом - Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,
відповідачі за первісним позовом: ОСОБА_4, ОСОБА_5, 
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», подану представником ОСОБА_6, на рішення Апеляційного суду міста Києва від 13 липня 2016 року, постановлене колегією суддів у складі:Стрижеуса А. М., Антоненко Н. О., Шкоріної О. І., та касаційну скаргу ОСОБА_4, поданучерез представника - адвоката ОСОБА_10, на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 29 лютого 2015 року, постановлене у складі судді Букіної О. М., та рішення Апеляційного суду міста Києва від 13 липня 2016 року, 
ВСТАНОВИВ:
У січні 2013 року Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») звернулося з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
В обґрунтування позовних вимог посилалося на те, що 13 вересня 2007 року між ТОВ «Український промисловий банк» (далі - ТОВ «Укрпромбанк»), правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк», та ОСОБА_4 укладений кредитний договір № 1489/ФКВ-07, відповідно до умов якого банк надав ОСОБА_4 кредит на суму 70 000 доларів США на строк з 13 вересня 2007 року по 9 вересня 2022 року зі сплатою 14,30% річних.
З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором № 1489/ФКВ-07 між ТОВ «Український промисловий банк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк», та ОСОБА_5 13 вересня 2007 року укладено договір поруки № 1489/zфпор-07, згідно якого поручитель зобов'язався перед банком відповідати за виконання ОСОБА_4 зобов'язань за кредитним договором № 1489/ФКВ-07 від 13 вересня 2007 року.
ОСОБА_4 у порушення умов договору зобов'язання з повернення кредиту не виконував, у зв'язку з чим утворилася заборгованість у розмірі 1 178 815,76 грн.
24 квітня 2013 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 направлено досудову вимогу про дострокове виконання зобов'язання на кредитним договором, яка не виконана. Банк, уточнивши позовні вимоги, просив стягнути у солідарному порядку заборгованість, що утворилась станом на 9 квітня 2014 року, у розмірі 1 178 815,7 грн, яка складається з 787 186,71 грн. тіла кредиту, 391 629,06 грн. процентів  за користування кредитом.
У лютому 2014 року ОСОБА_5 звернувся із зустрічним позовом та, уточнивши позовні вимоги, просив визнати його поруку за договором поруки №1489/zфпор-07 від 13 вересня 2007 року такою, що припинена з 18 січня 2008 року, на підставі частини четвертої статті 559 ЦК України. 
В обґрунтування вимог зазначав, що досудова вимога про дострокове повернення кредиту до поручителя направлена згідно з відміткою Українського державного підприємства поштового зв'язку «Укрпошта» 26 квітня 2013 року, а з урахуванням пересилання рекомендованого поштового відправлення по місту вручена 30 квітня 2013 року.
Вважає, що строком виконання основного зобов'язання є 30 травня 2013 року, а позов подано у січні 2014 року, тобто зі спливом шестимісячного та річного строку, що визначені частиною четвертою статті 559 ЦК України.
Крім того, договір поруки є припиненим в силу частини першої статті 559 ЦК України внаслідок збільшення обсягу відповідальності поручителя без його на це згоди через укладення 13 вересня 2007 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_4 додаткового договору № 1 про внесення змін та доповнень до п. 2.4 кредитного договору № 1489/ФКВ-07, згідно якого з 1 липня 2008 року встановлено щомісячний платіж у розмірі не менше 402,53 доларів США замість 389 доларів США. ОСОБА_5 вважає, що його відповідальність збільшилася на 2 313,63 доларів США, що є підставою для припинення поруки.
У березні 2014 року ОСОБА_4 звернувся із зустрічним позовом, в якому просив визнати недійсним кредитний договір № 1489/ФКВ-07, укладений між ним та ТОВ «Укрпромбанк» 13 вересня 2007 року.
В обґрунтування позовних посилався на те, що спірний кредитний договір містить положення про надання кредиту в розмірі 70 000 доларів США за заявою позичальника шляхом видачі готівкових коштів через касу банку, що, на його думку, суперечить вимогам чинного законодавства. Між ним та банком договір на відкриття банківського рахунка не укладався, отже кредит (грошові кошти) йому не надавали та не могли надати шляхом видачі готівки із каси банку, оскільки такі кошти він міг отримати виключно переказом у доларах, тому в силу статей 203, 215 ЦК України спірний кредитний договір підлягає визнанню недійсним.
Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 29 липня 2015 року позов ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_4 і ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено.
Стягнено солідарно зі ОСОБА_4 і ОСОБА_5 на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 1 178 15,76 грн.
Стягнено зі ОСОБА_4 і ОСОБА_5 на користь ПАТ «Дельта Банк» судовий збір у розмірі по 1 720, 50 грн з кожного.
У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 до ПАТ «Дельта Банк» про визнання недійсним кредитного договору відмовлено.
У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 до ПАТ «Дельта Банк» про припинення договору поруки відмовлено.
Ухвалюючи рішення про задоволення позову ПАТ «Дельта Банк», суд першої інстанції виходив з його обґрунтованості та доведеності, оскільки невиконання зобов'язання доведено і розрахунок заборгованості не спростовано.
При ухваленні рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_4 про визнання недійсним кредитного договору суд першої інстанції зазначив, що законом встановлена презумпція правомірності правочину і він може бути визнаний судом недійсним тільки з передбачених законом підстав; крім того, за умовами п. 2.2 кредитного договору, відповідно до умов кредитування банку надання кредиту здійснюється за письмовою заявою позичальника шляхом видачі готівкових коштів через касу банку. Матеріалами справи доведено, що банк здійснив видачу кредитних коштів у розмірі 70 000 доларів США, що підтверджується копією заяви на видачу готівки № 5794 від 13 вересня 2007 року. Суд дійшов висновку, що такий спосіб видачі коштів передбачений умовами кредитного договору та не суперечить вимогам чинного законодавства.
При ухваленні рішення про відмову у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 про визнання поруки припиненою через збільшення відповідальності поручителя без його на це згоди суд першої інстанції, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що укладенням додаткового договору № 1 до кредитного договору від 13 вересня 2007 року процентна ставка за користування кредитом залишилася без зміни, а загальна сума щомісячних платежів на кінець строку дії кредитного договору з урахуванням шестимісячної відстрочки не збільшилася, тобто сукупна вартість кредиту не збільшувалась.
При ухваленні рішення про відмову у задоволенні зустрічного позову про визнання поруки припиненою на підставі частини четвертої статті 559 ЦК України суд першої інстанції послався на правовий висновок Верховного Суду України у постанові від 19 вересня 2014 у справі № 6-53цс14 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за яким саме пред'явлення позову, а не будь-якої іншої вимоги, є належним пред'явленням вимоги до поручителя. У вимогах боржнику та поручителю, датованих 24 квітня 2013 року, направлених 26 квітня 2013 року і отриманих сторонами 30 квітня 2013 року, зазначено про наявну (прострочену) заборгованість за кредитним договором та про необхідність її сплати, які не є вимогами про дострокове виконання зобов'язання за кредитним договором, тому кредитором не змінено та не встановлено новий строк виконання основного зобов'язання. З огляду на викладене суд першої інстанції вважав посилання ОСОБА_5 на припинення поруки необґрунтованими.
Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 13 липня 2016 року рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 29 липня 2015 року в частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 щодо припинення поруки, в частині солідарного стягнення заборгованості за кредитним договором з ОСОБА_4 і ОСОБА_5 та в частині стягнення судових витрат з ОСОБА_5 скасовано з ухваленням нового про часткове задоволення позову ПАТ «Дельта Банк».
Стягнено зі ОСОБА_4 на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 1 178 815, 76 грн. і судовий збір у розмірі 3 441 грн.
Зустрічний позов ОСОБА_5 про припинення поруки  задоволено.
Поруку за договором поруки № 1489/zфпор-07, укладеним 13 вересня 2007 року між ТОВ «Український промисловий банк» та ОСОБА_5, визнано такою, що припинена з 30 листопада 2013 року.
У іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Апеляційний суд дійшов висновку, що позов до поручителя подано з пропуском встановленого шестимісячного строку, тому зустрічний позов, поданий ОСОБА_5 з підстав частини четвертої статті 559 ЦК України, є обґрунтованим.
З огляду на таке апеляційний суд змінив рішення суду першої інстанції в частині порядку стягнення заборгованості із боржника ОСОБА_4
У частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_4 про визнання кредитного договору недійсним апеляційний суд погодився із висновком суду першої інстанції щодо його безпідставності.
У серпні 2016 року ПАТ «Дельта Банк» через представника ОСОБА_6 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу в якій, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права в частині ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову до поручителя та задоволення зустрічного позову про припинення поруки, просить скасувати рішення апеляційного суду в цій частині та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
У касаційній скарзі ПАТ «Дельта Банк» посилається на безпідставне неврахування апеляційним судом, що поданням досудової вимоги кредитор не змінив строк виконання основного зобов'язання, оскільки строк дії як кредитного договору, так і поруки встановлено до 9 вересня 2023 року, та у даному випадку пред'явленням вимоги до поручителя є саме судовий позов, що поданий у межах строку дії поруки.
У відзиві на касаційну скаргу ПАТ «Дельта Банк» ОСОБА_5 посилається на те, що доводи ПАТ «Дельта Банк» про чинність поруки не ґрунтуються на нормах закону.
У серпні 2016 року ОСОБА_4 через представника - адвоката ОСОБА_10 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу в якій, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
У касаційній скарзі ОСОБА_4 посилається на те, що судом безпідставно не взято до уваги докази, які свідчать про неотримання ним готівкових коштів за кредитом; судом не перевірено обставин переходу до позивача права вимоги за кредитним договором від ТОВ «Український промисловий банк» і судом допущено порушення норм процесуального права, так як не було зупинено справі на час його хвороби. 
Відзив на касаційну скаргу ОСОБА_4 не надходив.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 серпня 2016 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ПАТ «Дельта Банк» та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 серпня 2016 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 квітня 2017 року справу призначено до судового розгляду.
Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
У 2018 році вказана справа надійшла до Верховного Суду. 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з положеннями ч. 2 ст. 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Перевіривши матеріали справи та доводи касаційних скарг, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційні скарги підлягають відхиленню з огляду на таке.
Судами встановлено, що 13 вересня 2007 року між ТОВ «Укрпромбанк» та ОСОБА_4 укладено кредитний договір № 1489/ФКВ-07, відповідно до умов якого банк надав ОСОБА_4. кредитні кошти у розмірі 70 000 доларів США на строк 180 місяців до 9 вересня 2022 року зі сплатою14,30% річних.
30 червня 2010 року між ТОВ «Укрпромбанк», АТ «Дельта Банк» та Національним банком України укладено договір про передачу активів та кредитних зобов'язань ТОВ «Укрпромбанку» на користь АТ «Дельта Банку», відповідно до п. 4.1 якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених договором, ТОВ «Укрпромбанк» передає (відступає) АТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, що забезпечують виконання кредитних зобов'язань перед Національним банком України, що призвело до заміни ТОВ «Укрпромбанк» як кредитора у зазначених зобов'язаннях, і до АТ «Дельта Банк» переходить (відступається) право вимагати від боржників повного, належного та реального виконання обов'язків за кредитними та забезпечувальними договорами.
Таким чином, ПАТ «Дельта Банк», який є правонаступником АТ «Дельта Банк», в силу статті 154 ЦК України набув право вимоги, у тому числі і за кредитним договором № 1489/ФКВ-07, укладеним 13 вересня 2007 року зі ОСОБА_4, та договором поруки № 1489/zфпор-07, укладеним 13 вересня 2007 року із ОСОБА_5 на забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором № 1489/ФКВ-07.
Згідно з п. 2.2 кредитного договору № 1489/ФКВ-07 відповідно до умов кредитування банку надання кредиту здійснюється за письмовою заявою позичальника шляхом видачі готівкових коштів через касу банку на підставі заяви на видачу готівки.
Такий спосіб видачі коштів передбачений умовами кредитного договору та не суперечить вимогам чинного законодавства.
Відхиляючи доводи відповідача ОСОБА_4 про неотримання кредитних коштів, апеляційний суд послався на недоведеність таких заперечень, оскільки матеріали справи містять підписану ним заяву про видачу готівки № 5794 від 13 вересня 2007 року.
ОСОБА_4 у касаційній сказі наводить аналогічні доводи, але вони стосуються переоцінки доказів у справі, що не належить до компетенції касаційного суду.
Відповідач ОСОБА_4 скористався кредитними коштами, але свої зобов'язання за договором про повернення кредиту належним чином не виконав, в зв'язку з чим станом на 9 квітня 2014 року відповідно до наданого розрахунку утворилася заборгованість у розмірі 100 511,51 доларів США, що станом на 9 квітня 2014 року згідно курсу НБУ становить 1 178 815,76 грн., яка складається з: тіла кредиту - 671 19,33 доларів США, що згідно курсу НБУ становить 787 186,71 грн.; заборгованості за процентами за користування кредитом - 33 392,18 доларів США , що згідно курсу НБУ становить 391 629,06 грн.
З огляду на наведене висновок суду про задоволення позову в частині стягнення заборгованості з боржника ОСОБА_4 є обґрунтованим.
Стосовно судових рішень по суті вирішеного спору в частині позовних вимог до поручителя ОСОБА_5 та в частині вирішення його позову про припинення поруки, касаційний суд зазначає наступне.
Згідно із частиною четвертою статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. 
Суди установили, що договором поруки, укладеним із ОСОБА_5, не встановлено строку дії поруки.
З огляду на це апеляційний суд дійшов правильного висновку, що умова договору поруки (п. 10) про його дію до повного виконання зобов'язань за кредитним договором з усіма додатковими угодами до нього не є встановленим сторонами строком припинення поруки, тому в цьому разі підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.
Досудова вимога про сплату заборгованості у розмірі 100 511,51 долар США, що утворилась станом на 19 квітня 2013 року, направлена боржнику та поручителю 26 квітня 2013 року згідно з реєстром відправлених вимог.
У вказаній вимозі зазначено, що у разі незадоволення цієї претензії банк буде змушений звернутись до суду з вимогою про примусове стягнення боргу на загальну суму заборгованості за кредитним договором у розмірі 100 511,51 доларів США.
З правового аналізу змісту цієї вимоги апеляційний суд дійшов висновку, що така вимога змінює строк виконання основного зобов'язання і є вимогою про дострокове повернення кредиту.
Боржник та поручитель не заперечували, що отримали вказану вимогу 30 квітня 2013 року.
Отже, оскільки порука - це строкове зобов'язання і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб'єктивне право кредитора, що означає, що строк поруки відноситься до преклюзивних, тому висновок апеляційного суду про те, що у даному випадку порука ОСОБА_5 припинена через 6 місяців після отримання вимоги про погашення заборгованості за договором, є правильним.
Доказів того, що банк звернувся до суду з дотриманням шестимісячного строку для пред'явлення кредитором вимоги, не надано.
З огляду на викладене суд апеляційної інстанції, частково скасовуючи рішення суду першої інстанції, дійшов правильного висновку про те, що підстави для солідарного стягнення зі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 суми заборгованості за кредитним договором відсутні. 
Інші доводи касаційних скарг зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій щодо установлених обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. 
В силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.
Викладене дає підстави для висновку, що касаційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду як першої інстанції в частині, залишеній без змін апеляційним судом, так і рішення суду апеляційної інстанції без змін з підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.
Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», подану його представником ОСОБА_6, та касаційну скаргу ОСОБА_4, подануйого представником - адвокатом ОСОБА_10, залишити без задоволення. 
Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 29 лютого 2015 року у частині, залишеній без змін судом апеляційної інстанції, та рішення Апеляційного суду міста Києва від 13 липня 2016 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий | В. А. Стрільчук
Судді: | С. О. Карпенко В. О. Кузнєцов О. В. Ступак Г. І. Усик