Постанова
Іменем України
11 грудня 2018 року
м. Київ
справа № 383/436/16-к
провадження № 51-2265 км 18
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                    ОСОБА_1 ,
суддів                                                ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання   ОСОБА_4 ,
прокурора                                       ОСОБА_5 ,                                                     засудженої                                        ОСОБА_6 ,                                                         захисника                                                ОСОБА_7 ,                                                   
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги засудженої ОСОБА_6 та заступника прокурора Кіровоградської області                  ОСОБА_8 на вирок Апеляційного суду Кіровоградської області від                   29 червня 2017 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12012120050000099, за обвинуваченням 
ОСОБА_6 , кореянки, громадянки України, котра народилась у с. Пинзаряни Фалештського району Республіки Молдова, зареєстрованої та проживаючої у АДРЕСА_1 , раніше не судимої, 
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 149 КК.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами 
першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Ленінського районного суду міста Кіровограда від 05 грудня 2016 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 2 ст. 149 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років. На підставі ст. 75 КК ОСОБА_6 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 роки та покладено обов`язки, передбачені ст. 76 КК. Прийняте рішення щодо речових доказів. 
Згідно з вироком ОСОБА_6 визнано винуватою у торгівлі людьми та у вербуванні, переміщенні, передачі людини, вчиненому з метою експлуатації,              з використанням обману, уразливого стану особи, щодо неповнолітнього, за попередньою змовою групою осіб, поєднаному з погрозою застосування насильства, яке не є небезпечним для життя та здоров`я потерпілого.                   
Так, ОСОБА_6 18 липня 2006 року, перебуваючи у с. Кетрисанівка Бобринецького району Кіровоградської області, з метою збагачення за рахунок вербування, переміщення та передачі людини для її експлуатації разом                             з невстановленою слідством особою підшукала ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та достовірно знаючи, що остання є неповнолітньою,  запропонувала  їй виїхати на роботу до Російської Федерації, ввівши таким чином потерпілу в оману щодо дійсного характеру її діяльності, а саме того, що вона буде займатись проституцією.  Діючи умисно, з метою вербування ОСОБА_9 , використовуючи її уразливий стан (малозабезпеченість, необізнаність в питаннях працевлаштування), ОСОБА_6 разом з невстановленою особою повідомила потерпілій неправдиву інформацію про велику заробітну платню, яку обіцяла                їй забезпечити. Отримавши в результаті обману згоду неповнолітньої                   ОСОБА_9 на виїзд на роботу, ОСОБА_6 разом з невстановленою слідством особою 18 липня 2006 року придбала квитки на потяг сполученням «Одеса-Москва» та перемістила ОСОБА_9 до Російської Федерації, де з метою використання у зайнятті проституцією продала її невстановленим слідством особам до місця розпусти. Діючи умисно, з корисливих мотивів, ОСОБА_6 та невстановлені слідством особи погрожували неповнолітній ОСОБА_9 застосуванням фізичного насильства у разі відмови займатися проституцією, контролювали вільне її місце пересування, примусово утримували                                     у невстановленому слідством місці та примушували працювати в якості повії,                   а гроші від експлуатації відбирали та розподіляли між собою. 22 липня 2006 року, скориставшись нагодою, ОСОБА_9 звернулась до правоохоронних органів Російської Федерації, за допомогою яких була направлена в Україну.
29 червня 2017 року Апеляційним судом Кіровоградської області вирок місцевого суду щодо ОСОБА_6 в частині призначеного покарання скасовано та постановлено у цій частині новий вирок, яким призначено засудженій покарання за  ч. 2 ст. 149 КК у виді позбавлення волі на строк 5 років без конфіскації майна. На підставі ч. 5 ст. 72 КК зараховано ОСОБА_6 у строк відбування покарання строк її попереднього ув`язнення з 25 березня 2016 року по 05 грудня 2016 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі. У решті вирок суду першої інстанції залишено без зміни. 
Вимоги касаційних скарг і узагальнені доводи осіб, які їх подали
У касаційній скарзі засуджена ОСОБА_6 , посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого злочину і особі засудженої, просить вирок апеляційного суду скасувати і призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції. Вказує на порушення у кримінальному провадженні строків досудового розслідування, у зв`язку з чим процесуальні дії вважає незаконними, а отримані докази – недопустимими. Як на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність посилається на незарахування судом на підставі             ч. 5 ст. 72 КК у строк відбування покарання строку перебування її під вартою на території Російської Федерації. Призначене апеляційним судом покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років, на думку засудженої, є невиправдано суворим. Своє виправлення вважає можливим без відбування покарання у виді позбавлення волі.   
У касаційній скарзі прокурор ОСОБА_8 , посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, просить вирок апеляційного суду щодо ОСОБА_6 скасувати і призначити новий розгляд             в суді апеляційної інстанції. Вважає, що суд безпідставно не зарахував засудженій            у строк відбування покарання строк тримання її під вартою на території іноземної держави в якості екстрадованої особи. Крім того вказує, що в порушення вимог   ст. 420 КПК апеляційний суд не дав належної оцінки доводам апеляційної скарги прокурора про необхідність призначення ОСОБА_6 більш суворого покарання, натомість призначив їй покарання у виді позбавлення волі на строк             5 років, яке є мінімальним у межах санкції ч. 2 ст. 149 КК.

Позиції учасників судового провадження
Прокурор ОСОБА_5 не підтримала касаційну скаргу прокурора і вважала, що касаційна скарга засудженої також не підлягає задоволенню. 
Засуджена ОСОБА_6 та захисник ОСОБА_7 підтримали касаційну скаргу засудженої і вважали, що касаційна скарга прокурора підлягає задоволенню у частині зарахування засудженій у строк покарання строку перебування її під вартою на території іноземної держави в якості екстрадованої особи. 
Мотиви Суду
Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому наділений повноваження лише щодо перевірки правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати                              та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.   
Відповідно до приписів ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого. 
Отже, касаційний суд не перевіряє судові рішення в частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.
Разом з тим, як видно з матеріалів справи, під час розгляду кримінального провадження судом першої інстанції ОСОБА_6 повністю визнавала свою вину, підтвердила обставини, викладені в обвинуваченні, та погодилася на розгляд справи в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК. При цьому суд переконався у правильності розуміння ОСОБА_6 змісту обвинувачення,                у добровільності її позиції, а також роз`яснив обвинуваченій, що вона буде позбавлена права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку. 
За таких обставин, переконавшись у добровільності позиції обвинуваченої, допитавши в судовому засіданні потерпілу ОСОБА_9 про обставини використання її в якості об`єкту торгівлі людьми, суд дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 149 КК.
Доводи касаційної скарги засудженої про порушення строків досудового розслідування та, як наслідок, недопустимість отриманих у кримінальному провадженні доказів є безпідставними. Як убачається з матеріалів справи, досудове розслідування неодноразово зупинялось у зв`язку з перебуванням ОСОБА_6 у розшуку. Згідно з ч. 3 ст. 219 КПК періоди між зупиненням та відновленням досудового розслідування не включаються у строки досудового розслідування, а тому відповідні строки у кримінальному провадженні                           не порушено. Крім того, розгляд кримінального провадження судом першої інстанції проведено в порядку ч. 3 ст. 349 КПК, а тому докази, отримані під час досудового розслідування, судом не досліджувались. 
Згідно зі статтями 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Переглянувши вирок в межах апеляційної скарги прокурора на м`якість призначеного покарання, апеляційний суд належним чином врахував тяжкість вчиненого злочину, який є особливо тяжким, його наслідки для неповнолітньої потерпілої, котру з використанням уразливого стану, проти її волі, під погрозою насильства примушували займатись проституцією, а також дані про особу винної, яка до кримінальної відповідальності притягується вперше, позитивно характеризується, визнала вину, розкаялась у вчиненому.     
Повною мірою врахувавши вказані обставини, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про призначення засудженій покарання за                          ч. 2 ст. 149 КК у виді позбавлення волі на строк 5 років без конфіскації майна, яке засудженій слід відбувати реально. Вирок апеляційного суду у відповідній частині достатньо вмотивований та відповідає вимогам ст. 420 КПК.
Призначене ОСОБА_6 апеляційним судом покарання є справедливим, пропорційним і співрозмірним ступеню тяжкості вчиненого та його наслідкам, необхідним і достатнім для виправлення засудженої та попередження нових злочинів.
Колегія суддів погоджується з доводами касаційних скарг засудженої                            та прокурора щодо необхідності зарахування ОСОБА_6 у строк покарання строку перебування її під вартою на території Російської Федерації. Так, згідно                ст. 577 КПК час тримання виданої особи під вартою на території запитуваної держави у зв`язку з вирішенням питання про видачу в Україну, а також час                       її етапування зараховуються до загального строку відбування покарання, призначеного вироком суду України. Вказані приписи закону залишились без уваги суду апеляційної інстанції. 
Однак, враховуючи відсутність у матеріалах кримінального провадження даних, які б достовірно підтверджували строк тримання ОСОБА_6 під вартою на території Російської Федерації та час етапування її в Україну, а також ненадання відповідних документів сторонами кримінального провадження під час касаційного розгляду, колегія суддів позбавлена можливості змінити вирок апеляційного суду у відповідній частині, натомість вважає, що це питання може бути вирішене в порядку статтей 537-539 КПК за місцем відбування покарання після отримання судом зазначених відомостей. 
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були                        б підставою для скасування вироку апеляційного суду, не встановлено.  
За таких обставин, касаційні скарги засудженої та прокурора не підлягають задоволенню.
Керуючись статтями 434, 436, 441, 442 КПК, пунктом 4 параграфу 3 розділу            4 Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року, суд
ухвалив:
Вирок Апеляційного суду Кіровоградської області від 29 червня 2017 року щодо  ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційні скарги засудженої та прокурора – без задоволення.
Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                   ОСОБА_2                                        ОСОБА_3