ПОСТАНОВА
Іменем України

20 листопада 2018 року 
Київ
справа №805/1312/16-а
адміністративне провадження №К/9901/7400/18
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
головуючого Гриціва М.І., 
суддів: Берназюка Я.О., Гімона М.М., Коваленко Н.В., Мороз  Л.Л., 
розглянув у порядку письмового провадження справу за заявою               Національного банку України (далі - НБУ) про перегляд Верховним Судом України постанови Вищого адміністративного суду України від 20 квітня 2017  року у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Еко-вугілля України» (далі - ТОВ) до НБУ, Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд), відділу державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців Шевченківського району Реєстраційної служби Головного територіального управління юстиції в м.  Києві (Відділ держреєстрації), третя особа - публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ТК Кредит» (далі - Банк), про визнання протиправними та скасування постанов та рішень, зобов'язання вчинити певні дії, -
встановив:
У травні 2016 року ТОВ звернулося до суду з позовом, у якому просило: 
- визнати протиправною постанову Правління НБУ від 10 грудня 2015  року № 877/БТ «Про віднесення публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ТК Кредит» до категорії проблемних та застосування особливого режиму контролю за діяльністю банку»;
- визнати протиправними та скасувати пункти 1, 3, 4, 5 постанови Правління НБУ від 09 лютого 2016 року № 60/БТ «Про віднесення публічного акціонерного товариства комерційний банк «ТК Кредит» до категорії неплатоспроможних»;
- визнати протиправними та скасувати постанову Правління НБУ від 07  квітня 2016 року № 241 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію публічного акціонерного товариства комерційний банк «ТК Кредит»;
- скасувати рішення виконавчої дирекції Фонду від 09 лютого 2016 року № 133 «Про запровадження тимчасової адміністрації в АТ КБ «ТК Кредит» та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку»;
- скасувати рішення виконавчої дирекції Фонду від 08 квітня 2016 року №  493 «Про початок процедури ліквідації АТ КБ «ТК Кредит» та делегування повноважень ліквідатора банку»;
- зобов'язати Відділ держреєстрації скасувати в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань наступні записи:
від 17 лютого 2016 року запис № 10741070022006115 про внесення зміни до відомостей про юридичну особу, що не пов'язані зі змінами в установчих документах (зміна керівника юридичної особи);
від 16 березня 2016 року запис № 10741070023006115 про внесення зміни до відомостей про юридичну особу, що не пов'язані зі змінами в установчих документах (зміна відомостей про керівника юридичної особи);
від 15 квітня 2016 року запис № 10741780024006115 про внесення рішення державного органу про припинення юридичної особи в результаті ліквідації;
від 15 квітня 2016 року запис № 10741070025006115 про внесення зміни до відомостей про юридичну особу, що не пов'язані зі змінами в установчих документах (зміна відомостей про керівника юридичної особи);
- зобов'язати НБУ повернути Банку банківську ліцензію від 07  листопада 2011 року № 82 публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ТК Кредит» та генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій від 07  листопада 2011 року №  82 публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ТК Кредит» та відновити інформацію про Банк, як діючу банківську установу (в тому числі, але не виключно - шляхом розміщення зазначеної інформації на сторінці офіційного інтернет-представництва НБУ, включаючи розміщення такої інформації у відповідному розділі, в якому відображається Довідник діючих банківських установ України http://www.bank.gov.ua/control/bankdict/banks та у Державному реєстрі банків) з відновленням функціонування кореспондентського рахунку Банку в НБУ, відновленням Банку як учасника системи електронних платежів (СЕП), відновленням Банку як абонента системи електронної пошти НБУ, відновленням роботи Банку у всіх інформаційних задачах НБУ, до яких банк був підключений раніше, а саме: системи підтвердження угод на міжбанківському валютному ринку України НБУ «VAL - CLI»; інформаційно-довідкової системи з купівлі та продажу кредитних ресурсів у національній валюті на міжбанківському кредитному ринку «КредІнфо  2»; системи розміщення та кількісного обігу депозитних сертифікатів НБУ «СЕРТЛАЙН2»; системи обслуговування обігу державних облігацій України та облігацій внутрішніх місцевих позик «ОВДП-онлайн2»; системи автоматизації здійснення НБУ реєстрації договорів резидентів-позичальників про отримання кредитів в іноземній валюті від нерезидентів-кредиторів «Реєстр договорів з нерезидентами 2»; програмного продукту депозитарного обліку «Модуль зберігача» публічне акціонерне товариство «Національний депозитарій України»; АРМ «Заявка»; АРМ «Статзвітність»; Єдина інформаційна система «Реєстр позичальників», з відновленням інформаційного обміну Банку з державними установами, а саме: Фондом; Державною митною службою України; Державним комітетом фінансового моніторингу України, дозволити усі початкові платежі Банку у системі електронних платежів (СЕП) та повідомити усі банки про відновлення роботи Банку у зазначених вище системах.
Суди встановили, що ТОВ - є юридичною особою (ЄДРПОУ - 38215064), зареєстроване за адресою вул. Луганське Шосе, буд. 74, м. Єнакієве, Донецька область, про що здійснено запис від 24 липня 2012 року №  1  268  102  0000  005771.
ТОВ є акціонером Банку та володіє 9,9982  % акцій.
Банк зареєстрований як юридична особа 28 квітня 1994 року, про що зроблений запис №  1  074  120  0000  006115. Банківську діяльність здійснює на підставі ліцензії від 07 листопада 2011 року №  82, внесено до Державного реєстру банків 28 квітня 1994 року. За відомостями витягу з ЄДРПОУ станом на час розгляду справи перебуває в стані припинення.
Правління НБУ постановою від 10 грудня 2015 року № 877/БТ віднесло Банк до категорії проблемних та запровадило особливий режим контролю за діяльністю банку.
09 лютого 2016 року постановою № 60/БТ Правління НБУ віднесло Банк до категорії неплатоспроможних та визнало такою, що втратила чинність постанова Правління НБУ від 10 грудня 2015 року № 877/БТ.
07 квітня 2016 року постановою № 241 Правління НБУ відкликало банківську ліцензію та вирішило питання про ліквідацію Банку.
Фонд рішенням виконавчої дирекції від 09 лютого 2016 року № 133 розпочав процедуру виведення Банку з ринку шляхом запровадження тимчасової адміністрації на один місяць.
08 квітня 2016 року рішенням виконавчої дирекції №  493 Фонд припинив здійснення тимчасової адміністрації Банку, відкликав усі повноваження тимчасового адміністратора та розпочав процедуру ліквідації Банку з 08 квітня 2016 року по 07 квітня 2018 року включно, призначив уповноважену особу Фонду.
11 грудня 2014 року листом № 41-113/47064 та 8 квітня 2015 року листом №  24-00011/23686 НБУ звернувся до Банку з вимогою виконати пункт 1.5 розділу 1 Положення про порядок подання відомостей про структуру власності, затвердженого постановою Правління НБУ від 08 вересня 2011 року №  306 (чинне на момент спірних правовідносин; далі - Положення №  306) щодо розкриття відомостей про прямих та опосередкованих власників істотної участі в Банку станом на 08 березня 2015  року (зокрема, контролерів ПАТ «Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд «Нові технології»; далі - ПАТ).
Відповідно до пункту 1.5 Положення №  306 встановлено, що структура власності особи є прозорою, якщо інформація, надана НБУ та розміщена на веб-сайті банку в мережі Інтернет відповідно до вимог цього Положення, дає змогу визначити всіх осіб, які мають пряму та/або опосередковану істотну участь в банку/юридичній особі, у тому числі відносини контролю між ними щодо цього/цієї банку/юридичної особи.
Банк листом від 14 квітня 2015 року № 11/03050 надав схематичне зображення структури власності Банку.
З поданої схеми вбачалося, що власником істотної участі в Банку є ПАТ, якому прямо належить 18,6389  % статутного капіталу банку та опосередковано 6,1789  % через володіння 100  % товариства з обмеженою відповідальністю «Інтерофіс лімітед», яке володіє 6,1789  % статутного капіталу банку. Іншим 18  учасникам банку належало 75,1822  % статутного капіталу банку.
Листами від 27 лютого 2015 року та 06 березня 2015 року №  11/0172, №  11/0186 відповідно Банк надав НБУ інформацію з доданими анкетами ГУДЛАЙТ КЕПІТАЛ ЛІМІТЕД (100  % власник - ОСОБА_4) та ФІЛДЛЕЙН ЛІМІТЕД (100  % власник - ОСОБА_3), які є акціонерами ПАТ.
Крім того, цю інформацію Банк розмістив на власному офіційному веб-сайті відповідно до вимог розділу 3 Положення №  306.
Правління НБУ постановою від 21 травня 2015 року №  328 на виконання положень Закону №  218-VIII затвердило Положення про порядок подання відомостей про структуру власності банку (далі - Положення №  328).
29 травня 2015 року НБУ на підставі правил цього Положення листом №  24-00011/37023 звернувся до Банку з вимогою надати підтвердження щодо майнового стану десяти остаточних ключових учасників банку в порядку, передбаченому пунктом 6 цього Положення.
Щодо вимог НБУ в частині приведення структури власності банку у відповідність до частини п'ятої статті 14 Закону України від 07 грудня 2000  року «Про банки і банківську діяльність» (далі - Закон №  2121-ІІІ), суди встановили, що листом від 08 квітня 2015 року №  24-00011/23686 НБУ запропонував Банку та його власникам привести структуру у відповідність до частини п'яту статті 14 Закону №  2121-ІІІ (у редакції, що діяла на момент даних правовідносин). 
Невідповідність полягала у тому, що на порушення вищезазначеної норми, яка передбачала, що інститути спільного інвестування не можуть бути засновниками та власниками істотної участі в банках, акціонером банку було ПАТ.
Банк листом від 14 квітня 2015 року №  11/03050 надав схематичне зображення структури власності банку. З поданої схеми вбачалося, що власником істотної участі в Банку є ПАТ, якому прямо належить 18,6389  % статутного капіталу банку та опосередковано 6,1789  % через володіння 100  % ТОВ «Інтерофіс лімітед», яке володіє 6,1789  % статутного капіталу банку. Іншим 18 учасникам банку належало 75,1822  % статутного капіталу банку.
Банк листами від 14 квітня 2015 року № 11/03050 та від 08 червня 2015  року №  11/0681, №  11/0682, №  11/0683 надав запитувану інформацію про 10 остаточних йогом учасників, в тому числі і про власників істотної участі (юридичних осіб та їх кінцевих контролерів - фізичних осіб).
Попри цю інформацію НБУ листом від 03 серпня 2015 року                №  24-00011/54374 визнав структуру власності Банку непрозорою і, про що мовлено вище, 10 грудня 2015 року Правління цього Банку постановою №  877/БТ віднесло Банк до категорії проблемних та запроваджено особливий режим контролю за діяльністю банку.
Не погодившись із цими діями відповідачів ТОВ звернулося до суду.
Донецький окружний адміністративний суд постановою від 05 вересня 2016 року, залишеною без змін ухвалою Донецького апеляційного адміністративного суду від 24 жовтня 2016 року, відмовив у задоволенні позову.
Вищий адміністративний суд України постановою від 20 квітня 2017 року рішення судів попередніх інстанцій скасував, позов задовольнив.
НБУ 19 липня 2017 року звернувся із заявою про перегляд і скасування постанови Вищого адміністративного суду України від 20 квітня 2017  року.
НБУ просив Верховний Суд України переглянути оспорене рішення відповідно до пункту 1 частини першої статті 237 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС) у редакції, чинній на час ухвалення рішення суду касаційної інстанції. 
Нормами права, які неоднаково застосовані, вважає статтю 75 Закону №  2121-ІІІ. При цьому зазначає, що позивач не є особою, яка охоплюється наглядовою діяльністю НБУ в розумінні положень статті 79 цього Закону, та відповідно не є суб'єктом, який має право оскаржувати в суді рішення, дії або бездіяльність цього органу. 
На підтвердження неоднакового застосування зазначених норм послався на ухвали Вищого адміністративного суду України від 09 лютого 2012 року, 09  червня 2016 року, 14 лютого 2017 року (справи №№ К/9991/19230/11, К/800/4153/16, №  К/800/22730/16 відповідно).
У рішеннях від 09 лютого 2012 року та 09 червня 2016 року суд касаційної інстанції дійшов висновку про відсутність у позивача адміністративної процесуальної дієздатності, оскільки, як зазначено в одному з них: «Зазначені рішення [постанова правління НБУ від 2 жовтня 2015 року №  665/БТ про віднесення конкретного банку до категорії неплатоспроможних] є актами індивідуальної дії, тобто ці акти стосуються конкретних осіб у сфері публічно-правових відносин та породжують конкретні адміністративно-правові відносини, обумовлені цими актами. 
Звернення до суду є способом захисту порушених суб'єктивних прав, а не способом відновлення законності та правопорядку у публічних правовідносинах.
Акціонер може захищати свої безпосередні права чи охоронювані законом інтереси шляхом звернення до суду у випадку їх порушення, оспорювання чи невизнання самим акціонерним товариством, учасником якого він є, органами чи іншими акціонерами цього товариства. Порядок судового захисту порушених будь-ким, у тому числі третіми особами, прав чи охоронюваних законом інтересів акціонерного товариства, які не можуть вважатися тотожними простій сукупності індивідуальних охоронюваних законом інтересів його акціонерів, визначається законом. Водночас, права та інтереси фізичної особи акціонера акціонерного товариства в аспекті господарських правовідносин, на які вказує позивач, не є тотожними правам та інтересам акціонерного товариства у спірних правовідносинах. Позивач не має належним чином оформленого повноваження представляти інтереси товариства, членом якого він є, звертатись до суду за захистом порушених прав акціонерного товариства». 
Суддя Верховного Суду України ухвалою від 28 липня 2017 року відкрив провадження у справі, витребував її з Донецького окружного адміністративного суду та зупинив виконання постанови Вищого адміністративного суду України від 20 квітня 2017 року до розгляду справи Верховним Судом України.
15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017  року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон № 2147-VІІІ).
Згідно з підпунктом 1 пункту 1 Перехідних положень КАС у редакції Закону № 2147-VIII заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України в адміністративних справах, які подані та розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку колегією у складі трьох або більшої непарної кількості суддів за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. Такі заяви розглядаються без повідомлення та виклику учасників справи, за винятком випадку, коли суд з огляду на обставини справи ухвалить рішення про інше. 
Відповідно до підпункту 7 пункту 1 Перехідних положень КАС в редакції Закону № 2147-VIII заяви і скарги, зазначені в підпунктах 1, 3 - 6 цього пункту, передаються відповідно до Касаційного адміністративного суду, Великої Палати Верховного Суду за розпорядженням керівника апарату суду, до якого подані такі заяви і скарги, протягом тридцяти днів з дня набрання чинності цією редакцією Кодексу. 
На підставі наведених вище вимог підпунктів 1, 7 пункту 1 Перехідних положень КАС в редакції Закону № 2147-VIII керівник апарату Верховного Суду України розпорядженням від 12 січня 2018 року №  20/0/19-18 передав,    з-поміж інших, заяву НБУ до Касаційного адміністративного суду.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23 січня 2018 року для розгляду заяви НБУ визначено суддю-доповідача Гриціва М.І. та колегію суддів.
Ухвалою судді Касаційного адміністративного суду у Верховному Суді від 19 листопада 2018 року визначено розгляд заяви провести колегією суддів у складі п'яти суддів.
В аспекті заявленого неоднакового правозастосування Верховний Суд перевірив матеріали справи і дійшов висновку про таке.
Верховний Суд України раніше сформулював правовий висновок щодо застосування норм матеріального права у спорах цієї категорії у подібних правовідносинах. Зокрема, у постанові від 24 жовтня 2017 року (справа №  826/1162/16) Верховний Суд України із посиланням на положення Конституції України, Рішення Конституційного Суду України від 14 грудня 2011  року № 19-рп/2011, норми Законів України №  2121-ІІІ, від 23 лютого 2012  року №  4452-VI «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04  листопада 1950 року, ратифікованої Законом України від 17  липня 1997 року № 475/97-ВР і рішення Європейського суду з прав людини, в рамках фактичних обставин певним чином подібних до обставин цієї справи, висловив відповідні судження і сформулював такий правовий висновок.
У разі застосування до учасника банківських правовідносин  -  банку чи осіб, які охоплюються наглядовою діяльністю НБУ, одного із заходів впливу, передбачених статтею 73 Закону №  2121-III, то відповідно до положень статті 79 цього Закону такий учасник з урахуванням виду застосованого заходу впливу і свого правового статусу може оскаржити рішення, дії НБУ чи його посадових осіб до суду. Якщо на підставі законодавства виникнуть передумови, за яких особи, названі у статті 79 Закону №  2121-III, не матимуть повноважень (не зможуть) реалізувати своє право на оскарження або існуватиме конфлікт між органом, який перебрав на себе повноваження банку без права оскарження рішень НБУ про застосування заходів впливу, і банком чи іншою особою з кола тих, хто формально має право, але реально не має повноважень оскаржити рішення, дії чи бездіяльність НБУ, таке право надається фізичній чи юридичній особі, яка заявить і обґрунтує, що від рішення НБУ потерпіла, найбільше зазнала негативного впливу на свої майнові та інші права. У сенсі сказаного можна дійти висновку, що це право надається акціонеру банку у виняткових випадках: за умови, коли в такого акціонера акумулюється великий (значний, істотний) пакет акцій, що надає йому основоположний, вирішальний ступінь впливу на діяльність банку та/або, коли він є одноосібним власником всіх чи більшості акцій; за інших подібних критеріїв, за яких акціонер максимально наближається і/або може бути прирівняний до особи, права якої прямо і безпосередньо були порушені діями чи рішенням НБУ. Звідси - така особа не може бути обмежена в реалізації права на захист свого порушеного суб'єктивного права в судовому порядку.
У справі, в контексті якої Верховний Суд України формулював свій висновок, було встановлено, що постанови Правління НБУ про віднесення банку до категорії неплатоспроможних, рішення виконавчої дирекції Фонду про запровадження тимчасової адміністрації у банку ініціював акціонер Банку, але акціонер, який хоча і має формально рівні права акціонера, але за ступенем можливості реалізації своїх прав, відсотковим співвідношенням голосів в акціонерному Банку, розміром статутного капіталу, рівнем зацікавленості та сутністю свого інтересу в діяльності Банку якісно відрізнявся від акціонера банку, який за описаних вище критеріїв може бути ініціатором оскарження рішень, дій чи бездіяльності НБУ.
Позовне провадження у цій справі розпочав акціонер, який був власником простих іменних акцій Банку в розмірі 0,0003 відсотка.
У тій справі Верховний Суд України зазначив, що не заперечує того, що оскаржені постанова Правління НБУ і рішення Фонду певним чином стосуються акціонерів Банку, зокрема й позивача. Проте спір у цій справі виник у сфері банківських правовідносин між її учасниками, одним з яких є НБУ, другим  -  Банк. Заходи впливу НБУ були спрямовані проти Банку і оскаржити їх в судовому порядку на підставі закону та з урахуванням правозастосовної практики може або Банк, або акціонер, котрий за певними критеріями може бути визнаний потерпілим від дій чи рішень НБУ.
Акціонер з правами і можливостями їх реалізації, подібними до тих, які мав позивачу тій справі, не є і не може бути учасником цих відносин. Рішення НБУ про віднесення банку до категорії неплатоспроможних реально, прямо, безпосередньо чи суттєво не порушує прав такого акціонера, принаймні настільки, щоб набути право на його оскарження.
Підсумовуючи наведене, Суд зазначив, що позивач, який є акціонером Банку, але не є власником істотної участі в Банку, не володіє великим (значним, істотним) пакетом акцій, що надає йому основоположний, вирішальний ступінь впливу на діяльність банку, не може бути визнаний особою, що вправі звертатись до суду у зв'язку із втручанням органів державної влади в особі НБУ та Фонду у його суб'єктивні майнові права. Не може бути позивачем у спорах про оскарження рішень, дій чи бездіяльності НБУ й акціонер з незначною кількістю акцій (приміром 0,0003 відсотка) чи акціонер, якого за рядом подібних до зазначених критеріїв максимально не можна наблизити (прирівняти) до особи, яка прямо і безпосередньо потерпіла від дій чи рішень НБУ.
Повертаючись до розгляду заяви НБУ про перегляд оспореної постанови суду касаційної інстанції у цій справі, треба наголосити, що згаданий вище правовий висновок Верховного Суду України щодо застосування норм права, прийнятий за результатами розгляду справи, фактичні обставини в якій є подібними до фактичних обставин, встановлених у справі, що розглядається, - спір у справі, що розглядається, також стосується оскарження рішень НБУ та Фонду про віднесення банку до категорії неплатоспроможних та про запровадження тимчасової адміністрації у банку, акціонером цього банку, який володіє 9,9982  % його акцій, то суди попередніх інстанцій дійшли хибного висновку про те, що позивач вправі (може) оскаржити застосований НБУ захід впливу у виді віднесення банку до категорії неплатоспроможних.
З огляду на викладене, постанову суду касаційної інстанції необхідно скасувати, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій змінити. Хоча суди першої та апеляційної інстанцій за наслідками розгляду справи прийняли правильне рішення - про відмову у задоволенні позову, проте з помилкових мотивів - суди визнали, що ТОВ вправі оскаржити застосований НБУ захід впливу у виді віднесення банку до категорії неплатоспроможних, тоді як Верховний Суд дійшов висновку про те, що позивач такого права не має.
Отже, заява НБУ є прийнятною і підлягає задоволенню.
З огляду на викладене, керуючись підпунктами 1, 7 пункту 1 розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ, статтями 241, 242, 244 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду
постановила: 
Заяву Національного банку України задовольнити.
Постанову Вищого адміністративного суду України від 20 квітня 2017  року скасувати.
Постанову Донецького окружного адміністративного суду від 05 вересня 2016 року та ухвалу Донецького апеляційного адміністративного суду від 24  жовтня 2016 року змінити в частині мотивів відмови в задоволенні позову. Відмовити в задоволенні позову товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Еко-вугілля України» з мотивів, наведених у цій постанові.
У решті рішення судів першої і апеляційної інстанцій залишити в силі. 
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає, крім випадку, встановленого пунктом 3 частини першої статті 237 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий                                                                       М.І.  Гриців
Судді:                                           Я.О.  Берназюк
                                        М.М. Гімон
                                           Н.В.  Коваленко
                                           Л.Л.  Мороз