ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2018 року 
м. Київ

Справа №  912/629/17 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:          Краснова Є. В. - головуючого, Мачульського Г. М., Кушніра І. В.,

розглянувши у письмовому провадженні заяву ОСОБА_3 про перегляд постанови Вищого господарського суду України від 15.11.2017

за позовом Фермерського господарства "Черній Михайло Андрійович" до Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача: ОСОБА_4, ОСОБА_3,
про визнання недійсним наказу, 

ВСТАНОВИВ:

Фермерське господарство "Черній Михайло Андрійович" (далі - ФГ "Черній Михайло Андрійович", позивач) звернулося до Господарського суду Кіровоградської області з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області (далі - ГУ Держгеокадастру, відповідач) про визнання недійсним наказу від 03.06.2016 № 11-5259/14-16-СГ "Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність ОСОБА_4".

Рішенням Господарського суду Кіровоградської області від 10.05.2017 (суддя Тимошевська В. В.), залишеним без змін постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 26.06.2017 (головуючий - Вечірко І. О., судді Антонік С. Г., Березкіна О. В.), позовні вимоги про визнання недійсним наказу ГУ Держгеокадастру від 03.06.2016 № 11-5259/14-16-СГ "Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність без зміни цільового призначення" задоволено у повному обсязі.

Постановою Вищого господарського суду України від 15.11.2017 (колегія суддів у складі: Данилової М. В., Алеєвої І. В., Корсака В. А.) касаційну скаргу ОСОБА_3 залишено без задоволення, постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 26.06.2017 залишено без змін.

11.12.2017 ОСОБА_3 направив до Верховного Суду України заяву про перегляд постанови Вищого господарського суду України від 15.11.2017 із підстав, передбачених пунктами 1, 3 частини 1 статті 111^16 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), в редакції чинній до 15.12.2017.

Відповідно до підпункту 1 пункту 1 розділу ХІ Перехідних положень ГПК України в редакції Закону України від 03.10.2017 № 2147-VIII, заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України у господарських справах, які подані та розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного господарського суду та розглядаються спочатку колегією у складі трьох або більшої непарної кількості суддів за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. Такі заяви розглядаються без повідомлення та виклику учасників справи, за винятком випадку, коли суд з огляду на обставини справи ухвалить рішення про інше.

10.01.2018 на підставі підпункту 1 пункту 1 розділу ХІ Перехідних положень ГПК України в редакції Закону України від 03.10.2017 № 2147-VІІІ та згідно з розпорядженням керівника апарату Верховного Суду України від 26.12.2017 № 395/0/19-17 заяву ОСОБА_3 про перегляд судових рішень у справі № 912/629/17 направлено до Касаційного господарського суду. 

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25.01.2018 справу передано на розгляд складу колегії суддів Касаційного господарського суду: Краснов Є. В. - головуючий, Мачульський Г. М., Кушнір І. В.

Ухвалою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 08.02.2018 допущено до провадження та відкрито провадження за заявою ОСОБА_3 про перегляд Верховним Судом України постанови Вищого господарського суду України від 15.11.2017 у справі № 912/629/17, витребувано матеріали справи, які надійшли до суду 16 лютого 2018 року.

Ухвалою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 26.02.2018 справу призначено до розгляду.

Ухвалою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 26.03.2018 провадження у справі № 912/629/17 зупинено до вирішення Великою Палатою Верховного Суду питання про відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного раніше у постанові Верховного Суду України.

Ухвалою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.11.2018 провадження у справі поновлено.

З огляду на положення підпункту 1 пункту 1 розділу ХІ Перехідних положень ГПК України в редакції Закону України від 03.10.2017 № 2147-VІІІ розгляд заяви ОСОБА_3 про перегляд судових рішень у справі № 912/629/17 здійснюється Касаційним господарським судом за правилами ГПК України в редакції, яка діяла до 15.12.2017.

Відповідно до пунктів 1, 3 частини 1 статті 111^16 ГПК України в редакції, чинній до 15.12.2017 заява про перегляд судових рішень господарських судів може бути подана виключно з таких підстав: неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило до ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах; невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному в постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

На обґрунтування підстав, передбачених пунктами 1, 3 частини 1 статті 111^16 ГПК України в редакції, чинній до 15.12.2017, для перегляду судового рішення заявником до заяви додано копії постанов Вищого господарського суду України від 24.05.2016 у справі № 912/627/15-г, від 15.03.2016 у справі № 912/2075/14, постанови Вищого адміністративного суду України від 20.04.2010 у справі № К-8025/09-С, ухвали Вищого адміністративного суду України від 12.05.2016 у справі № 806/3030/15 та постанов Верховного Суду України від 11.11.2014 у справі № 21-405а14, від 06.07.2016 у справі № 3-514гс16, від 19.10.2016 у справі № 916/187/15-г, від 09.11.2016 у справі № 916/654/15-г, від 31.10.2012 у справі № 6-55ц12, у яких, на думку заявника, неоднаково застосовано норми матеріального права у подібних правовідносинах та висновок суду касаційної інстанції не відповідає висновкам, викладеним у постановах Верховного Суду України. 

Перевіривши наведені суб'єктом звернення обставини, колегія суддів зазначає таке.

У справі, яка розглядається, судами встановлено, що 11.01.2006 між Новомиргородською районною державною адміністрацією (орендодавець) та ФГ "Черній Михайло Андрійович" (орендар) укладено договір оренди землі, зареєстрований у Новомиргородському районному відділі Кіровоградської регіональної філії ДП "Центр Державного земельного кадастру при Держкомземі України", про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 02.03.2006          № 3.

Відповідно до 1-го розділу договору орендодавець, на підставі розпорядження голови Новомиргородської районної державної адміністрації від 20.05.2005            № 424-р, надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

В оренду передається земельна ділянка загальною площею 106,65 га, у тому числі 106,65 га ріллі (пункт 2 договору).

Згідно з планом-схемою, що є невід'ємною частиною договору (пункт 44 договору), земельна ділянка складається із ділянки № 1 площею 23,35 га і ділянки № 2 площею 83,30 га.

Зазначені земельні ділянки зареєстровані у Державному земельному кадастрі 02.12.2015 за кадастровими номерами НОМЕР_1 (площа 83,2965 га) та НОМЕР_2 (площа 23,3472 га).

Рішенням Господарського суду Кіровоградської області від 25.05.2016 у справі № 912/1198/16, яке набрало законної сили 10.10.2016, договір оренди поновлено на той самий строк і на тих самих умовах.

Судами також встановлено, що згідно з відомостями Державного земельного кадастру, відображеними на публічній кадастровій карті України, із земельної ділянки площею 23,3472 га, кадастровий номер НОМЕР_2 сформовано земельну ділянку площею 21,3472 га, кадастровий номер НОМЕР_3, та земельну ділянку площею 2,0 га, кадастровий номер НОМЕР_4.

В подальшому наказом ГУ Держгеокадастру № 11-5259/14-16-СГ від 03.06.2016 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, розташованої на території Новомиргородського району Оситнязької сільської ради, та надано ОСОБА_4 у власність земельну ділянку площею 2,0 га (кадастровий номер НОМЕР_4). Надалі цю земельну ділянку було передано громадянину ОСОБА_3 на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 28.07.2016.

Суд першої інстанції, з яким погодилися апеляційний та Вищий господарський суд України, дійшов висновку, що наказ ГУ Держгеокадастру 03.06.2016 № 11-5259/14-16СГ порушує цивільні права позивача, оскільки без вирішення питання щодо припинення права ФГ "Черній Михайло Андрійович" користування земельною ділянкою в порядку, визначеному Земельним кодексом України (далі - ЗК України), оформлення права на землю за іншою особою суперечить положенням частини 5 статті 116 ЗК України та порушує права ФГ "Черній Михайло Андрійович" на користування відповідною земельною ділянкою.

У наданій для порівняння постанові у справі № 21-405а14 Верховний Суд України 
дійшов висновку , що у разі прийняття органом місцевого самоврядування (як суб'єктом владних повноважень) ненормативного акта, що застосовується одноразово, який після реалізації вичерпує свою дію фактом виконання і з прийняттям якого виникають правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів (зокрема, рішення про передачу земельних ділянок у власність, укладання договору оренди), позов предметом якого є спірне рішення органу місцевого самоврядування, не повинен розглядатися, оскільки обраний позивачем спосіб захисту порушених прав не забезпечує їх реального захисту.

У справі № 3-514гс16, копію постанови якої надано для порівняння, Верховний Суд України погодився з висновком Одеського апеляційного господарського суду про відсутність підстав для визнання недійсним розпорядження Тарутинської РДА № 398/А-2007 з огляду на те, що позов, предметом якого є визнання недійсним розпорядження органу місцевого самоврядування, яким вирішено питання про передачу в оренду земельних ділянок, тобто ненормативний акт, що застосовується одноразово і з прийняттям якого виникають правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, не може бути задоволено, оскільки таке розпорядження органу місцевого самоврядування вичерпало свою дію внаслідок виконання, а відтак його скасування не породжує наслідків для орендарів земельних ділянок, оскільки у таких осіб виникло право володіння земельною ділянкою, і це право ґрунтується на правовстановлюючих документах.

Аналогічну позицію висловлено у постановах Верховного Суду України у справах № 916/187/15-г, № 916/654/15-г. Суди попередніх інстанцій у справі, що розглядається, правової позиції Верховного Суду України не врахували.

У справі № 6-55ц12, копію постанови в якій надано для порівняння, Верховний Суд України відмовив у задоволенні заяви про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ. Верховний Суд України зазначив, що у справі про визнання недійсним договору, яка переглядається, сторони за договором купівлі-продажу земельної ділянки від 06.09.2006 належним чином та в повному обсязі виконали визначені цим договором зобов'язання: особа-9 передала, а особа - 8 прийняв земельну ділянку та сплатив грошові кошти в розмірі 14 101 грн; 18.12.2006 покупцем отримано державний акт на право власності на спірну земельну ділянку серії НОМЕР_5. Тому, на думку Верховного Суду України, суди на підставі встановлених обставин справи дійшли правильних висновків щодо визнання недійсним договору, укладеного 06.02.2009 особою-8 та особою-9, про розірвання договору купівлі-продажу земельної ділянки, оскільки зобов'язання за таким правочином припинилися виконанням. Таким чином, зважаючи на положення статті 599 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), зобов'язання сторін за цим договором припинилися, а тому сторони не могли укладати договір про його розірвання вже після його повного виконання, тобто після припинення зобов'язань за договором. За таких обставин немає підстав вважати неправильним застосування статей 651, 653 ЦК України при визнанні недійсним договору, який порушував переважне право позивача на придбання спірної земельної ділянки.
Предметом позову було визнання недійсним договору про розірвання договору купівлі-продажу земельної ділянки.

З наданої для порівняння копії постанови Вищого адміністративного суду України у справі № К-8025/09-С вбачається, що предметом позову у цій справі було визнання протиправними та скасування пункту 1.4, абзаців 3, 5, 6 пункту 1.16, другого речення пункту 2.14, пунктів 3.1, 3.2, 3.10, першого та четвертого речень пункту 5.2 Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі, затвердженої наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 04.05.1999 № 43 (із змінами і доповненнями, внесеними наказами Державного комітету України по земельних ресурсах від 29.02.2000 № 27, від 23.08.2001 № 144, від 19.02.2002 № 17, від 02.07.2003 № 174, від 29.12.2003 № 322).

З наданої для порівняння копії ухвали у справі № 806/3030/15 Вищого адміністративного суду України вбачається, що предметом позову у цій справі було визнання протиправними та скасування рішень Ружинського відділу Житомирської філії Державного підприємства "Центр Державного земельного кадастру" про державну реєстрацію договорів оренди, укладених між Товариством з обмеженою відповідальністю "Украгроінвест Холдинг" та особами 1-65.

У справі № 912/2075/14, копію постанови в якій надано для порівняння, Вищий господарський суд України погодився з судом першої інстанції, який вирішуючи спір, виходив з того, що договір оренди землі від 18.01.2005, яким позивач обґрунтує своє право оренди земельної ділянки, не набув чинності з огляду на відсутність його державної реєстрації у встановленому законом порядку та невизначення умовами договору строку його дії, оскільки зазначення в договорі, що він діє до моменту затвердження проектної документації, не є встановленням строку дії договору, у зв'язку з чим суд першої інстанції зазначив, що незалежно від обставин фактичного виконання сторонами такого договору, він не наділяє позивача правами орендаря, на захист яких спрямований заявлений позов. 

Таким чином, зі змісту постанови Вищого господарського суду України від 15.11.2017 і копій постанов у справах № 6-55ц12, № К-8025/09, № 806/3030/15, № 912/2075/14, наданих для порівняння, вбачається, що обставини, які формують зміст правовідносин і впливають на застосування норм матеріального права, не можна визнати подібними. Суди дійшли різних висновків про задоволення або відмову в задоволенні пред'явлених позовних вимог залежно від встановлених фактичних обставин, заперечень відповідачів і предмета правового регулювання. Зазначене не свідчить про неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, які є підставою для перегляду відповідно до пункту 1 частини 1 статті 111^16 ГПК України.
У справі № 912/627/15-г, копію постанови в якій надано для порівняння, Вищий господарський суд України постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 21.12.2015 скасував, рішення Господарського суду Кіровоградської області від 15.09.2015 в частині відмови в задоволенні позовних вимог про визнання недійсним та скасування наказів Головного управління Держземагентства у Кіровоградській області № 11-575/14-14-СГ від 01.07.2014 та № 11-1528/14-14-СГ від 10.10.2014 залишив в силі, в іншій частині позовних вимог провадження у справі припинив.

Вищий господарський суд України зазначив, що господарські суди попередніх інстанцій залишили поза увагою та не врахували, що вирішення даного спору впливає на права та обов'язки третьої особи у справі - гр. ОСОБА_8, якого має бути залучено до участі у справі в якості відповідача, проте виключає можливість розгляду справи в порядку господарського судочинства з огляду на положення статей 1, 21 ГПК України (в редакції, чинній до 15.12.2017).

Розглянувши заяву ОСОБА_3 про перегляд Верховним Судом України постанови Вищого господарського суду України у даній справі, Касаційний господарський суд у складі Верховного суду виходить з такого.

Відповідно до частини 1 статті 1 ГПК України (у редакції, чинній на час звернення позивача до суду з позовом) підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з установленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Господарський суд порушує справи за позовними заявами підприємств та організацій, які звертаються до господарського суду за захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів (абзац 2 частини 1 статті 2 ГПК України (у згаданій редакції).

Підвідомчість господарських справ установлена статтею 12 ГПК України (у вказаній редакції), за змістом пунктів 1, 6 частини першої якої господарським судам підвідомчі справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні господарських договорів, і справи у спорах, що виникають із земельних відносин, у яких беруть участь суб'єкти господарської діяльності, за винятком тих, що віднесено до компетенції адміністративних судів.

Натомість відповідно до частини 1 статті 15 Цивільного процесуального кодексу України (у редакції, чинній на час звернення позивача до суду з позовом), суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин та інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Водночас правовідносини щодо володіння, користування і розпорядження землею регулюються, зокрема, приписами ЗК України, а також прийнятими відповідно до нього нормативно-правовими актами.

Згідно із частинами 2 та 3 статті 78 ЗК України право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності. Згідно із частиною 1 статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Порядок набуття права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності громадянами та юридичними особами передбачено вказаною нормою та статтями 118, 122 ЗК України.

Таким чином, рішення суб'єкта владних повноважень у сфері земельних відносин може оспорюватися з точки зору його законності, а вимоги про визнання рішення незаконним - розглядатися в порядку цивільного або господарського судочинства, якщо за результатами реалізації рішення у фізичної чи юридичної особи виникло право цивільне й спірні правовідносини, на яких ґрунтується позов, мають приватноправовий характер. У такому випадку позовну вимогу про визнання рішення незаконним можна розглядати як спосіб захисту порушеного цивільного права за статтею 16 ЦК України та пред'являти до суду для розгляду в порядку цивільного або господарського судочинства, якщо фактично підґрунтям і метою пред'явлення такої позовної вимоги є оспорювання цивільного речового права особи (зокрема права власності на землю), що виникло в результаті та після реалізації рішення суб'єкта владних повноважень.

З огляду на те, що позивач звернувся до господарського суду з позовом про визнання недійсним наказу ГУ Держгеокадастру № 11-5259/14-16-СГ від 03.06.2016, яким затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність та надано ОСОБА_4, тобто фізичній особі, у власність земельну ділянку (яка в подальшому була передана іншій фізичній особі - ОСОБА_3.), такий спір є приватноправовим і за суб'єктним складом сторін підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства, оскільки його вирішення впливає на права та обов'язки фізичної особи. 

Отже, зважаючи на характер правовідносин у цій справі, колегія суддів вважає, що суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про необхідність розгляду цієї справи в порядку господарського судочинства.

Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 111^25 ГПК України Верховний Суд за наявності підстав, передбачених підпунктами 1 - 3 частини 1 статті 111^16 цього Кодексу, у разі порушення судом (судами) норми процесуального права, що перешкоджає подальшому провадженню у справі або полягає у порушенні правил підвідомчості (предметної підсудності), має право скасувати судове рішення повністю або частково і передати справу на розгляд до відповідного суду першої, апеляційної чи касаційної інстанції; скасувати судове рішення повністю або частково і припинити провадження у справі повністю або в певній частині.

У зв'язку з наведеним заява ОСОБА_3 підлягає частковому задоволенню, а рішення Господарського суду Кіровоградської області від 10.05.2017, постанова Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 26.06.2017, постанова Вищого господарського суду України від 15.11.2017 підлягають скасуванню з припиненням провадження у справі.

Відповідно до пункту 5 частини 1 статті 7 Закону України "Про судовий збір" сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження закрито у зв'язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційних інстанціях.

Керуючись підпунктом 1 пункту 1 Розділу ХІ Перехідних положень ГПК України   (в редакції Закону України від 03.10.2017 № 2147-VІІІ), статтями 111^23, 111^24, 111^26 ГПК України (в редакції до 15.12.2017), Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Заяву ОСОБА_3 задовольнити частково.

2. Рішення Господарського суду Кіровоградської області від 10.05.2017, постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 26.06.2017, постанову Вищого господарського суду України від 15.11.2017 скасувати.

3. Провадження у справі припинити. 

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя                                                                                           Є. Краснов

Суддя                                                                                                    Г. Мачульський

Суддя                                                                                                    І. Кушнір