Постанова
Іменем України
 
20 грудня 2018 року
м. Київ
 
справа № 201/17727/17
 
провадження № 61-43062св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Курило В. П. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., 
Червинської М. Є.,
 
учасники справи:
заявник - ОСОБА_4,
заінтересована особа - Міністерство юстиції України,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 26 січня 2018 року у складі судді Федоріщева С. С. та постанову апеляційного суду Дніпропетровської області від 06 червня 2018 року у складі колегії суддів: Макарова М. О., Деркач Н. М., Петешенкової М. Ю., 
 
ВСТАНОВИВ:
 
У грудні 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення.
 
Заява мотивована тим, що постановою Красногвардійського районного суду міста Дніпропетровська від 23 липня 2009 року у справі про адміністративне правопорушення за частиною першою статті 185-3 КУпАП призначено стаціонарну судово-психіатричну експертизу щодо ОСОБА_4
 
Постановою апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 серпня 2009 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 на вказану постанову суду повернуто, як таку, що подана на постанову, яка не підлягає оскарженню.
 
Постановою Красногвардійського районного суду міста Дніпропетровська від 19 листопада 2009 року ОСОБА_4 призначено повторну судово-психіатричну експертизу.
 
ОСОБА_4 стверджуючи, що відмова у апеляційному оскарженні постанов від 23 липня 2009 року та від 19 листопада 2009 року Красногвардійського районного суду міста Дніпропетровська у справі № 3-0003/10 є антиконституційною, порушує міжнародну угоду, згоду на яку надала Верховна Рада України, прямо впливає на права заявника негативним чином, просив суд встановити вказаний факт.
 
Рішенням Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 26 січня 2018 року в задоволенні заяви відмовлено.
 
Рішення мотивовано тим, що на апеляційні суди покладено функцію перегляду рішень судів першої інстанції на предмет їх законності та обґрунтованості, а не навпаки. Заявник фактично просить суд першої інстанції надати правову оцінку рішенням суду апеляційної інстанції.
 
Постановою апеляційного суду Дніпропетровської області від 06 червня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишено без задоволення.
 
Рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 26 січня 2018 року залишено без змін.
 
Залишаючи без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_4, суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції.
 
10 серпня 2018 року ОСОБА_4 через засоби поштового зв?язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 26 січня 2018 року та постанову апеляційного суду Дніпропетровської області від 06 червня 2018 року та ухвалити нове рішення, яким заяву задовольнити, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального та порушенням норм процесуального права.
 
Аргументи касаційної скарги зводяться до того, що судами попередніх інстанцій неправильно встановлені обставини справи та їм дана неналежна правова оцінка. Так заявник зазначає, що у його заяві про встановлення факту, що має юридичне значення, мова не йде про оцінку будь-яких процесуальних рішень, тому висновок судів попередніх інстанцій щодо відсутності правових підстав для задоволення заяви є помилковим.
 
У жовтні 2018 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.
 
02 листопада 2018 року Міністерство юстиції України через засоби поштового зв'язку подало до Верховного Суду відзив, у якому просить касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення, а рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 26 січня 2018 року та постанову апеляційного суду Дніпропетровської області від 06 червня 2018 року залишити без змін.
 
Відзив мотивовано тим, що Міністерство юстиції України є неналежною заінтересованою особою у даній справі.
 
Cтаттею 388 ЦПК України встановлено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Перевіривши доводи касаційної скарги, врахувавши аргументи, наведені у відзиві на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.
 
Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а аргументи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують.
 
Стаття 315 ЦПК України визначає основні критерії у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
 
Так, статтею 315 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов'язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім'я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім'ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.
 
У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
 
Факт, про встановлення якого просить ОСОБА_4, судом в порядку окремого провадження не встановлюється.
 
Порядок оскарження постанов у справах про адміністративні правопорушення передбачений нормами КУпАП, зокрема, статтею 287 (у редакції, яка була чинна на момент оскарження постанови), згідно з якою постанову у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржено особою, щодо якої її винесено, а також потерпілим.
 
Постанова районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду (судді) про накладення адміністративного стягнення може бути оскаржена в порядку, визначеному КУпАП. 
 
Суди попередніх інстанцій на підставі належним чином оцінених доказів дійшли обґрунтованого висновку про те, що встановлення юридичного факту, а саме - що відмова у апеляційному оскарженні постанов від 23 липня 2009 року та від 19 листопада 2009 року Красногвардійського районного суду міста Дніпропетровська у справі № 3-003/10 є антиконституційною, порушує міжнародну угоду, згоду на яку надала Верховна Рада України, прямо впливає на права заявника негативним чином, не передбачено законом.
 
Доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків судів попередніх інстанцій, якими у повному обсязі з'ясовані права та обов'язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка. 
 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). 
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки підстави для скасування судових рішень відсутні.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.
 
Рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 26 січня 2018 року та постанову апеляційного суду Дніпропетровської області від 06 червня 2018 року залишити без змін. 
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                                            В. П. Курило

В. М.Коротун

М. Є.Червинська