Постанова
Іменем України
 
12 грудня 2018 року
м. Київ
 
справа № 409/911/12
 
провадження № 61-1735св17
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:  
Штелик С. П. (суддя-доповідач), ВисоцькоїВ. С., Мартєва С. Ю.,
 
учасники справи:
позивач - публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк»,
відповідач - ОСОБА_4,   
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового  провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області                        від 23 листопада 2017 року у складі суддів Посунься Н. Є., Баранніка О. П., Пономарь З. М., 
В С Т А Н О В И В :
 
Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
У вересні 2010 року публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» (далі - ПАТ «Укрсоцбанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
 
Позовні вимоги обгрунтовано тим, що 09 березня 2006 року за договором кредиту № 105/6-19-6 ОСОБА_4 отримав грошові кошти у розмірі                    230 тис. грн зі сплатою 16 % річних не пізніше 20 числа місяця, наступного за звітним місяцем, в якому нараховані проценти, з кінцевим терміном погашення заборгованості за кредитом 08 січня 2008 року.
 
Відповідач із серпня 2006 року припинив належно виконувати свої обов'язки за договором. Станом на 02 червня 2010 року заборгованість ОСОБА_4 за зазначеним договором становить: залишок простроченої заборгованості за кредитом - 219 000 грн; залишок простроченої заборгованості за процентами - 150 865 грн 95 коп.; пеня - 220 657 грн 67 коп.; штраф  - 13 800 грн.
 
Виходячи з наведеного, позивач просив стягнути із ОСОБА_4                                  604 323 грн 62 коп. заборгованості за кредитним договором.   
 
Заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 02 квітня 2014 року позовні вимоги ПАТ «Укрсоцбанк» задоволено. Стягнуто із ОСОБА_4 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість у сумі 604 323 грн 62 коп. Вирішено питання про судові витрати. 
 
Суд першої інстанції, вирішуючи спір, мотивував свої висновки про задоволення позову тим, що відповідач ОСОБА_4 порушив умови договору, грошові кошти не повернув, фактично відмовився від виконання своїх зобов'язань, що суперечить положень цивільного законодавства, зокрема статтям 525, 526, 1048, 1050, 1054 ЦК України.     
 
Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 листопада           2017 року рішення суду першої інстанції скасовано, в задоволенні позову відмовлено. Вирішено питання про судові витрати. 
 
Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги ПАТ «Укрсоцбанк», не взяв до уваги заяву про застосування строків позовної давності, подану відповідачем ОСОБА_4 у порядку статті 267 ЦК України, що стало наслідком помилкового задоволення позову. 
 
У касаційній скарзі, поданій у лютому 2018 року до Верховного Суду,  ПАТ «Укрсоцбанк» просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а рішення суду першої інстанції залишити в силі.
 
Касаційна скарга обґрунтована тим, що проценти за позикою підлягають сплаті до моменту фактичного повернення боргу. До повного виконання зобов'язання за кредитним договором кредитор має право на нарахування процентів та неустойки, що стягується у межах позовної давності. 
 
06 березня 2018 року зазначена справа надійшла до Верховного Суду.
 
Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав. 
 
За положеннями статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Згідно із частиною третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Судом апеляційної інстанції встановлено, що 09 березня 2006 року за договором кредиту № 105/6-19-6 ОСОБА_4 отримав грошові кошти у розмірі                    230 тис. грн зі сплатою 16 % річних не пізніше 20 числа місяця, наступного за звітним місяцем, в якому нараховані проценти, з кінцевим терміном погашення заборгованості за кредитом 08 січня 2008 року.
 
ОСОБА_4 із серпня 2006 року припинив належно виконувати свої обов'язки за договором, внаслідок чого утворилася заборгованість. 
 
Відповідач ОСОБА_4 28 квітня 2011 року звернувся до Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області із заявою про застосування позовної давності у даному спорі. Така ж позиція відповідача викладена у запереченні на позовну заяву ПАТ «Укрсоцбанк», поданому його представником ОСОБА_5, що міститься в матеріалах справи.                 
 
За змістом статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
 
Згідно із частиною першою статті 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
 
Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).
 
За положеннями частин першої, другої статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов'язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення.
 
Згідно із статтями 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
 
Відповідно до частин третьої, четвертої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленої до винесення рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
 
Відповідно до частини п'ятої статті 261 ЦК України за зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання.
 
За правилами статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.
 
Згідно із пунктом 4.5 договору кредиту від 09 березня 2006 року № 105/6-19-6 в разі невиконання (неналежного виконання) позичальником обов'язків, визначених пунктами 3.3.7, 3.3.8 цього договору, протягом більше                              60 календарних днів строк користування кредитом вважається таким, що сплив, та відповідно позичальник зобов'язаний протягом одного робочого дня погасити кредит у повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції (штраф, пеню).
 
Отже, у такий спосіб сторони договору врегулювали питання щодо дострокового повернення кредитних коштів, тобто зміну строку виконання основного зобов'язання, та визначили умови такого повернення коштів. 
 
Судом апеляційної інстанції встановлено, що останній платіж за кредитним договором відповідач ОСОБА_4 здійснив у серпні 2006 року, тому відповідно до пункту 4.5 зазначеного договору строк користування кредитними коштами вважається таким, що сплив через 60 календарних днів, тобто у жовтні 2006 року. Позивачем ПАТ «Укрсоцбанк» позов до суду пред'явлено у вересні 2010 року, тобто з пропуском трирічного строку позовної давності, який передбачений статтею 257 ЦК України.
     
Таким чином, суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції, дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог на підставі частини четвертої статті 267 ЦК України. 
 
Крім того, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.
 
Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18) від 31 жовтня             2018 року). 
 
Отже, право кредитора на розрахунок процентів та неустойки за кредитним договором припинилося у жовтні 2006 року за спливом 60-денного строку з дня прострочення виконання зобов'язання, вимог за статтею 625 ЦК України до позичальника позивач не заявляв, а тому позов до ОСОБА_4 про стягнення нарахованих за кредитним договором після жовтня 2006 року сум є необґрунтованим. 
 
Згідно із частиною третьою статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення. 
 
З урахуванням викладеного та керуючись статтями 401, 402, 409, 416, 419                         ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
П О С Т А Н О В И В:
 
Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» залишити без задоволення.
 
Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 листопада              2017 року залишити без змін. 
 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає. 
 
Судді:                                                                      С. П. Штелик 
 
                                                                             В. С. Висоцька  
 
                                                                             С. Ю. Мартєв