ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 листопада 2018 року 
м. Київ
Справа №  5008/579/2012 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
головуючий - Стратієнко Л.В.,
судді: Баранець О.М., Ткач І.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційні скарги ОСОБА_1, товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія з управління активами "Ізі Лайф",

на постанову Львівського апеляційного господарського суду
(головуючий - Данко Л.С., судді - Зварич О.В., Хабіб М.І.)
від 30.07.2018,
за заявою ОСОБА_1,
про заміну сторони у виконавчому провадженні,
у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія з управління активами "Ізі Лайф",
до товариства з обмеженою відповідальністю "Експедиційно - транспортна компанія "Сіко",
третя особа: публічне акціонерне товариство "Акціонерний комерційний промислово - інвестиційний банк" в особі філії "Відділення Промінвестбанку в м. Ужгород",
про стягнення 7 739 093,85 грн,

В С Т А Н О В И В:

Рішенням Господарського суду Закарпатської області від 03.10.2012 позов товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія з управління активами "Ізі Лайф" до товариства з обмеженою відповідальністю "ЕТК "Сіко", третя особа - ПАТ "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" в особі філії "Відділення Промінвестбанку в м. Ужгород" задоволено. Стягнуто з ТОВ "Експедиційно - транспортна компанія "Сіко" на користь ТОВ "Компанія з управління активами "Ізі Лайф" 7 739 093, 85 грн заборгованості за кредитним договором № 1/4-08 від 12.02.2008 та судовий збір.

03.08.2016 ОСОБА_1 звернулася до Господарського суду Закарпатської області із заявою, в якій просила замінити стягувача у виконавчому провадженні № 50314743 у справі № 5008/579/2012 - з ТОВ "Компанія з управління активами "Ізі Лайф" на ОСОБА_1 (а. с. 57, т. 1).

Вказана заява обґрунтована тим, що 13.06.2016 між ТОВ "Компанія з управління активами "Ізі Лайф" та ТОВ "Фактор Стандарт" було укладено договір відступлення права вимоги № 39/395, за умовами якого останньому було відступлено право вимоги за кредитним договором № 1/4-08 від 12.02.2008 (зі змінами і доповненнями), укладеним між ПАТ "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" та ТОВ "Експедиційно - транспортна компанія "Сіко". 16.06.2016 між ТОВ "Фактор Стандарт" і ОСОБА_1 підписано договір відступлення права вимоги № 30-16062016, за яким до ОСОБА_1 перейшли всі без винятку права та обов'язки ТОВ "Фактор Стандарт" за кредитним договором № 1/4-08 від 12.02.2008 (зі змінами і доповненнями) (п. 1.4. цього договору). На підставі п. 5.4 договору № 30-16062016 відступлення права вимоги, ч. 1 ст. 512 ЦК України, ст. 514 ЦК України, ст. 8 Закону України "Про виконавче провадження", ст. 25 ГПК України (в редакції, чинній до 15.12.2017) ОСОБА_1 просить здійснити заміну стягувача - ТОВ "Компанія з управління активами "Ізі Лайф" на ОСОБА_1 у ВП № 50314743.

Ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 25.08.2016 заяву ОСОБА_1 про заміну сторони виконавчого провадження у справі задоволено. Замінено особу стягувача ТОВ "Компанія з управління активами "Ізі Лайф" у виконавчому провадженні № 50314743 з примусового виконання наказу Господарського суду Закарпатської області від 03.10.2013 у справі № 5008/579/2012 на правонаступника - ОСОБА_1 (а. с. 83 - 86, т. 1).

Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 30.07.2018 ухвалу Господарського суду Закарпатської області від 25.08.2016 у справі № 5008/579/2012 скасовано та прийнято нове судове рішення, яким у задоволенні заяви ОСОБА_1 про заміну сторони виконавчого провадження у справі № 5008/579/2012 відмовлено. 

14.08.2018 ОСОБА_1 та 27.08.2018 ТОВ "Компанія з управління активами "Ізі Лайф" подали касаційні скарги на постанову Львівського апеляційного господарського суду від 30.07.2018, в яких просять скасувати вказану постанову апеляційного суду, залишивши в силі ухвалу Господарського суду Закарпатської області від 25.08.2016.

Підставами для скасування постанови апеляційного господарського суду від 30.07.2018 ОСОБА_1 зазначає те, що апеляційний суд підміняє поняття та намагається створити враження, що ОСОБА_1 не є належною стороною у спірних правовідносинах, а договори відступлення права вимоги є договорами факторингу. Посилається на те, що договір факторингу (фінансування під відступлення права вимоги) відрізняється від договору відступлення права вимоги (передання кредитором своїх прав іншій особі за правочином), регулюється іншими нормами права - главою 73 ЦК України. Зазначає, що спірний договір відступлення права вимоги не містить ознак платності, які притаманні договору факторингу згідно з ст. 1077 ЦК України. Вказує на те, що новим кредитором придбані права вимоги до позичальника в сумі номіналу вимоги на час придбання. З огляду на відсутність будь - якого фінансування взамін на передання прав вимоги, договори про відступлення права вимоги за кредитними договорами не є договорами факторингу, а є договорами цесії (уступки права вимоги), а тому сторони для укладення такого правочину не повинні мати спеціального статусу (зокрема, реєстрації нового кредитора  як фінансової установи). Вважає неправильними висновки суду про недійсність договору відступлення права вимоги та надання оцінки цьому факту в цьому процесі, оскільки, такі договори не скасовані і згідно з презумпцією дійсності договору породжують права та обов'язки сторін у зобов'язанні, що свідчить про законність заміни кредитора. Зазначає, що судом апеляційної інстанції не було наведено жодної норми закону, яка б забороняла здійснювати заміну сторони виконавчого провадження у період коли виконавче провадження не перебуває на виконанні. На думку ОСОБА_1, апеляційний суд помилково посилався на постанови Верховного Суду у справах № 923/607/16, № 201/7302/16-ц, № 906/110/16, оскільки вони не мають відношення до предмета спору у цій справі. Також, цими постановами не спростовується позиція ОСОБА_1 Вказує на незаконність дій суду щодо поновлення ТОВ "Експедиційно - транспортна компанія "Сіко" строку на апеляційне оскарження ухвали місцевого суду.

У касаційній скарзі ТОВ "Компанія з управління активами "Ізі Лайф" посилається на те, що оскаржувана постанова апеляційного суду прийнята з неправильним застосуванням норм матеріального права - ст. ст. 512 - 519, 656, 1077, 1079 ЦК України, порушенням норм процесуального права; зазначає про невідповідність висновків суду ст. ст. 236, 237 ГПК України. Вважає, що цим судом було неправильно визначено правову природу укладеного 13.06.2016 між ТОВ "Компанія з управління активами "Ізі Лайф" і ТОВ "Фактор Стандарт" договору № 39/395 як факторингу, оскільки, цей договір не містить його ознак. Натомість, вказаний договір є оплатним договором відступлення права вимоги (цесії). Посилається на правові позиції, що викладені у постанові Верховного Суду України від 10.07.2015 у справі № 6-301цс15 та постанові Верховного Суду у справі № 910/2489/17. 

У відзиві на касаційні скарги ТОВ "Експедиційно - транспортна компанія "Сіко" вказує на те, що апеляційний суд прийняв постанову з урахуванням поданих учасниками справи доказів, внаслідок вивчення всіх фактичних обставин справа, які мали значення для належної оцінки правовідносин. Зазначає, що в касаційній скарзі позивач не погоджується з правовою оцінкою, яку апеляційний суд надав договорам заміни кредитора у зобов'язанні, що були укладені між ТОВ "Компанія з управління активами "Ізі Лайф" і ТОВ "Фактор Стандарт". Однак, скаржником не було взято до уваги те, що ці договори не є предметом цього спору, вони не оскаржуються сторонами чи заінтересованою особою. Посилається на те, що ТОВ "Фактор Стандарт" не є ні стороною, ні третьою особою у цій справі, а, отже, не набуло процесуальних прав у цьому спорі. Вважає, що правочин між ТОВ "Компанія з управління активами "Ізі Лайф" і ТОВ "Фактор Стандарт" був укладений виключно для подальшого перепродажу заздалегідь визначеній особі. Зазначає, що за договором № 30-16062016 відбулось фінансування під відступлення грошової вимоги або ж операція факторингу з великим дисконтом, яким ОСОБА_1 скористалася та незаконно набула у власність предмет іпотеки, вартість якого більше ніж у десять раз перевищує сплачену суму. Посилається на постанову Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2018 у справі № 909/968/16.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наведені у касаційних скаргах доводи, Верховний Суд вважає, що касаційні скарги необхідно залишити без задоволення з таких підстав.

12.02.2008 між акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком (банком) і ТОВ "Експедиційно - транспортна компанія "Сіко" (позичальником) було укладено кредитний договір № 1/4-08, за умовами якого банк зобов'язувався надати позичальнику кредит у сумі 849 300, 00 євро, а позичальник - повернути кредит та сплатити проценти, встановлені цим договором (а.с. 10-13, т. 1).

За договором № 39/113 від 26.11.2010 ПАТ "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" (первісний кредитор) передає (продає) ТОВ "Компанія з управління активами "Ізі Лайф" (новому кредитору) належне первісному кредитору право вимоги за укладеним між первісним кредитором та ТОВ "Експедиційно - транспортна компанія "Сіко" кредитним договором № 1/4-08 від 12.02.2008, разом з договорами про внесення змін до цього кредитного договору.

У зв'язку із неналежним виконанням ТОВ "Експедиційно - транспортна компанія "Сіко" свого зобов'язання за договором № 1/4-08 від 12.02.2008, ТОВ "Компанія з управління активами "Ізі Лайф" звернулася до Господарського суду Закарпатської області з позовом про стягнення з позичальника 7 739 093, 85 грн.

Рішенням Господарського суду Закарпатської області від 03.10.2012 позов ТОВ "Компанія з управління активами "Ізі Лайф" задоволено та стягнуто з ТОВ "Експедиційно - транспортна компанія "Сіко" на користь ТОВ "Компанія з управління активами "Ізі Лайф" 7 739 093, 85 грн заборгованості за кредитним договором № 1/4-08 від 12.02.2008 та судовий збір.

На примусове виконання рішення 03.10.2013 господарським судом було видано наказ № 5008/579/2012.

Судами встановлено, що 13.06.2016 між ТОВ "Компанія з управління активами "Ізі Лайф" (первісним кредитором) і ТОВ "Фактор Стандарт" (новим кредитором) було укладено договір відступлення права вимоги № 39/395, за умовами якого первісний кредитор відступає новому кредитору належне первісному кредитору право вимоги за укладеним між ПАТ "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк", яке є правонаступником прав та зобов'язань акціонерного комерційного промислово-інвестиційного банку, та ТОВ "Експедиційно - транспортна компанія "Сіко" кредитним договором № 1/4-08 від 12.02.2008, разом з договорами про внесення змін № 1 від 15.05.2008, № 2 від 14.11.2008 до кредитного договору № 1/4-08 від 12.02.2008.

За цим договором до нового кредитора переходить право вимагати (замість первісного кредитора) від боржника належного та реального виконання таких обов'язків: - повернення грошових коштів в сумі 6 679 953, 70 грн, отриманих боржником згідно з кредитним договором; - інших обов'язків, встановлених кредитним договором (п. 1.4. договору № 39/395).

За пп. 2.1.1. п. 2.1. договору № 39/395 від 13.06.2016 новий кредитор зобов'язаний перерахувати первісному кредитору відшкодування за відступлення права вимоги за кредитним договором в розмірі 16 210, 00 євро, що за курсом Національного банку України на дату укладення цього договору складає 459 716, 20 грн протягом п'яти днів з дня підписання цього договору.

ТОВ "Фактор Стандарт" сплатило на користь ТОВ "Компанія з управління активами "Ізі Лайф" 459 716,20 грн, про що свідчить платіжне доручення № 197 від 16.06.2016 (а.с. 79, т. 1).

16.06.2016 між ТОВ "Фактор Стандарт" (первісним кредитором) і ОСОБА_1 (новим кредитором) було укладено договір відступлення права вимоги № 30-16062016, за яким первісний кредитор відступає новому кредитору належне первісному кредитору право вимоги за кредитним договором № 1/4-08 від 12.02.2008, укладеним між ПАТ "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" та ТОВ "Експедиційно - транспортна компанія "Сіко" (боржником), разом із договорами про внесення змін до кредитного договору № 1 від 15.05.2008, № 2 від 14.11.2008.

Відповідно до п. 1.3. договору № 30-16062016 за ним до нового кредитора переходить право вимагати (замість первісного кредитора) від боржника належного та реального виконання таких обов'язків: повернення грошових коштів в розмірі 6 679 953, 70 грн, отриманих боржником згідно з кредитним договором; інших обов'язків, встановлених кредитним договором. 

У зв'язку з укладенням цього договору, первісним кредитором здійснюється на користь нового кредитора відступлення прав за договорами, що забезпечують виконання зобов'язань за кредитним договором, укладеним між ПАТ "Промінвестбанк" та боржником: - іпотечним договором № 45/23-2008 від 28.03.2008, договорами застави № 149/44-2008 від 22.05.2008, № 103/44-2008 від 26.03.2008 (п. 1.7. договору № 30-16062016).

Згідно з пп. 2.1.1. п. 2.1. договору № 30-16062016 ОСОБА_1 зобов'язувалась перерахувати первісному кредитору відшкодування за відступлення права вимоги за кредитним договором в сумі 461 000, 00 грн в день підписання цього договору.

За квитанцією № QS000128314801 від 16.06.2016 ОСОБА_1 перерахувала ТОВ "Фактор Стандарт" 461 000, 00 грн на виконання умов договору № 30-16062016 від 16.06.2016.

03.08.2016 ОСОБА_1 звернулася до господарського суду з заявою про заміну сторони виконавчого провадження № 50314743, а саме стягувача - ТОВ "Компанія з управління активами "Ізі Лайф" на ОСОБА_1

Задовольняючи заяву ОСОБА_1, місцевий господарський суд виходив з того, що остання набула права вимоги до боржника ТОВ "Експедиційно - транспортна компанія "Сіко" за кредитним договором № 1/4-08 від 12.02.2008, заборгованість за яким присуджена до стягнення з боржника згідно з рішенням Господарського суду Закарпатської області від 03.10.2012 у цій справі, на примусове виконання якого видано наказ від 03.10.2013. Врахувавши подані ОСОБА_1 докази, якими підтверджується перехід до неї прав стягувача у справі № 5008/579/2012 (договори відступлення права вимоги № 39/395 від 13.06.2016, № 30-16062016 від 16.06.2016), суд здійснив заміну стягувача у цій справі з ТОВ "Компанія з управління активами "Ізі Лайф" на його правонаступника - ОСОБА_1 згідно з ст. 25 ГПК України (в редакції, чинній до 15.12.2017).

Проте, погодитися з такими висновками місцевого господарського суду неможливо з огляду на таке. 

Відповідно до ст. ст. 512, 514 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Одним із випадків відступлення права вимоги є факторинг (фінансування під відступлення права грошової вимоги).

Визначення факторингу міститься у ст. 49 Закону України "Про банки і банківську діяльність", у якій зазначено, що факторинг - це придбання права вимоги на виконання зобов'язань у грошовій формі за поставлені товари чи надані послуги, приймаючи на себе ризик виконання таких вимог і прийом платежів.

У ст. 350 ГК України факторинг визначений як передання чи зобов'язання банку передати грошові кошти за плату в розпорядження іншої сторони, яка відступає або зобов'язується відступити банку своє право грошової вимоги до третьої сторони.

У ст. 1077 ЦК України визначено, що, за договором факторингу одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов'язання клієнта перед фактором. Зобов'язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов'язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

Пунктом 1 розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг № 352 від 06.02.2014 "Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг та внесення змін до розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03 квітня 2009 року № 231" до фінансової послуги факторингу віднесено сукупність таких операцій з фінансовими активами (крім цінних паперів та похідних цінних паперів): фінансування клієнтів - суб'єктів господарювання, які уклали договір, з якого випливає право грошової вимоги; набуття відступленого права грошової вимоги, у тому числі права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників за договором, на якому базується таке відступлення; отримання плати за користування грошовими коштами, наданими у розпорядження клієнта, у тому числі шляхом дисконтування суми боргу, розподілу відсотків, винагороди, якщо інший спосіб оплати не передбачено договором, на якому базується відступлення.

Таким чином, у Цивільному кодексі України, як вбачається зі змісту його статей 512, 1077, проведено розмежування правочинів, предметом яких є відступлення права вимоги, а саме: договори з відступлення права вимоги (цесія) та договори факторингу.

З аналізу статей 512-518 ЦК України можна зробити такий висновок щодо суб'єктного складу правочинів з відступлення права вимоги: відповідно до статті 2 цього Кодексу учасниками цесії можуть бути будь-яка фізична або юридична особа.

Разом з тим, із ч. 1 ст. 1077 ЦК України, ст. 350 ГК України та ч. 5 ст. 5 Закону України "Про банки і банківську діяльність" вбачається, що суб'єктний склад у договорі факторингу має три сторони: клієнта, яким може бути фізична чи юридична особа, яка є суб'єктом підприємницької діяльності (ч. 2 ст. 1079 ЦК України), фактора, яким може бути банк або інша банківська установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції (ч. 3 ст. 1079 ЦК України) та боржника, тобто набувача послуг чи товарів за первинним договором.

У ст. 350 ГК України визначено, що фактором може бути лише банк, разом з тим, у п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", норми якого є спеціальними, вказано, що фінансовими установами є банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди й компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо передбачених законом, - інших послуг (операцій), пов'язаних із наданням фінансових послуг. У частинах першій, другій статті 7 Закону зазначено, що юридична особа, яка має намір надавати фінансові послуги, зобов'язана звернутися до відповідного органу державного регулювання ринків фінансових послуг протягом тридцяти календарних днів з дати державної реєстрації для включення її до державного реєстру фінансових установ.

У разі, якщо відповідно до закону надання певних фінансових послуг потребує ліцензування, фінансова установа має право на здійснення таких послуг лише після отримання відповідних ліцензій.

Отже, фактор для надання фінансової послуги повинен бути включеним до Державного реєстру фінансових установ.

Предметом договору факторингу може бути лише право грошової вимоги (як такої, строк платежу за якою настав, так і майбутньої грошової вимоги (ст. 1078 ЦК України).

Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.

За п. 11 ч. 1 ст. 4 цього Закону факторинг є фінансовою послугою.

Метою укладення договору відступлення права вимоги є безпосередньо передання такого права. Метою договору факторингу є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника.

При цесії право вимоги може бути передано як за плату, так і безоплатно. За договором факторингу відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату.

Ціна договору факторингу визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги. Розмір винагороди фактора може встановлюватись по-різному, наприклад, у твердій сумі; у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю. 

Якщо право вимоги відступається "за номінальною вартістю" без стягнення фактором додаткової плати, то в цьому випадку відносини факторингу відсутні, а відносини сторін регулюються загальними положеннями про купівлю-продаж з урахуванням норм стосовно заміни кредитора у зобов'язанні (ч. 3 ст. 656 ЦК України).

Договір факторингу спрямований на фінансування однією стороною другої сторони шляхом надання в її розпорядження певної суми грошових коштів. Вказана послуга за договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому, сама грошова вимога, передана клієнтом фактору, не може розглядатись як плата за надану останнім фінансову послугу.

Плата за договором факторингу може бути у формі різниці між реальною ціною вимоги і ціною, передбаченої в договорі, право вимоги за яким передається.

Згідно з ч. 1 ст. 1084 ЦК України, якщо відповідно до умов договору факторингу фінансування клієнта здійснюється шляхом купівлі у нього фактором права грошової вимоги, фактор набуває права на всі суми, які він одержить від боржника на виконання вимоги, а клієнт не відповідає перед фактором, якщо одержані ним суми є меншими від суми, сплаченої фактором клієнтові.

Також розмежування розглядуваних договорів здійснюється за їх формою: правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредитору (ст. 513 ЦК України). Оскільки факторинг визначено п. 3 ч. 1 ст. 49 Закону України "Про банки і банківську діяльність" кредитною операцією, вимоги до такого договору визначені у ст. 6 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг".

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2018 у справі № 909/968/16.

Як вбачається із матеріалів справи, уклавши договір відступлення права вимоги за кредитним договором ТОВ "Фактор Стандарт" отримало фінансування у розмірі 461 000, 00 грн, а ОСОБА_1, в свою чергу, укладаючи вказаний договір, набула право одержати прибуток у формі різниці між реальною вартістю права вимоги, що відступається, і ціною вимоги, що передбачена договором про відступлення права вимоги. 

Отже, ТОВ "Фактор Стандарт" (первісний кредитор) уступив грошову вимогу до ТОВ "Експедиційно - транспортна компанія "Сіко" (боржника) в обмін на грошові кошти в сумі 461 000, 00 грн, які ОСОБА_1 (новий кредитор) зобов'язалася сплатити первісному кредитору, тобто фактично відбулося фінансування однієї особи іншою за рахунок передачі останній грошової вимоги до третьої особи (боржника), що є основною ознакою договору факторингу.

Таким чином, апеляційний суд дійшов до правильного висновку про те, що укладений між ТОВ "Фактор Стандарт" і ОСОБА_1 договір № 30-16062016 за своєю юридичною природою (незважаючи на його назву як договір про відступлення права вимоги) є договором факторингу. Цесія (уступка права вимоги) є одним з обов'язкових елементів відносин факторингу. Проте сама по собі назва договору № 30-16062016 у цій справі не змінює його правової природи.

Вказаним спростовуються доводи касаційної скарги про помилковість висновків апеляційного суду про те, що договір відступлення права вимоги № 30-16062016 є договором факторингу.

З укладенням договору про відступлення права вимоги № 30-16062016 у кредитному договорі № 1/4-08 від 12.02.2008 фактично відбулася заміна кредитора (яким в силу ч. 1 ст. 1054 ЦК України може бути банк або інша фінансова установа) - на фізичну особу - ОСОБА_1, яке не може мати статус фінансових установ у розумінні Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", надавати фінансові послуги, у тому числі і у формі факторингу.

За ст. 25 ГПК України (в редакції, чинній до 15.12.2017) у разі смерті або оголошення фізичної особи померлою, припинення діяльності суб'єкта господарювання шляхом реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення), заміни кредитора чи боржника в зобов'язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, господарський суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії судового процесу.

Взявши до уваги вказане, а також правову позицію Великої Палати Верховного Суду у постанові від 11.09.2018 у справі № 909/968/16, Верховний Суд вважає, що апеляційний суд, на відміну від місцевого суду, дійшов до правильного висновку про відсутність підстав для задоволення заяви ОСОБА_1 та заміни сторони у виконавчому провадженні у справі № 5008/579/2012.

Помилкове посилання апеляційного суду на те, що заміна сторони у виконавчому провадженні, яке не було на виконанні в органах виконавчої служби, не допускається не призвело до прийняття цим судом незаконного рішення (постанови) у справі, а тому відсутні підстави для скасування постанови суду апеляційного суду з цих підстав.

Щодо доводів касаційної скарги про неправильне застосування апеляційним судом ст. ст. 512-519, 656, 1077, 1079 ЦК України, то необхідно зазначити, що судом було правильно застосовано вказані норми матеріального права до цих правовідносин. Незгода скаржників з постановою апеляційного суду не свідчить про їх неправильне застосування цим судом.

Щодо аргументів ОСОБА_1 в касаційній скарзі про те, що апеляційний суд помилково послався на постанови Верховного Суду у справах № 923/607/16, № 201/7302/16-ц, № 906/110/16, то необхідно зазначити, що врахування цих постанов апеляційним судом не суперечить вимогам процесуального законодавства і вказане не є підставою для скасування постанови апеляційного суду.

Щодо доводів касаційної скарги про незаконність поновлення апеляційним судом ТОВ "Експедиційно - транспортна компанія "Сіко" строку на апеляційне оскарження ухвали місцевого суду від 25.08.2016, то цей строк апеляційним судом було поновлено у зв'язку з пропуском з поважних причин, про що судом було зазначено в своїй ухвалі від 21.11.2017, а згідно з ст. 300 ГПК України суд касаційної інстанції не здійснює переоцінку поважності чи неповажності пропуску відповідачем такого строку при перегляді оскаржуваної постанови апеляційного суду.

Інші доводи касаційних скарг (зокрема в частині визначення правової природи договору № 39/395) зводяться до необхідності іншої оцінки судом касаційної інстанції доказів, ніж та, що була зроблена судом апеляційної інстанції.

Але, відповідно до ч. 2 ст. 300 ГПК України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, які не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Разом з тим, Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, однак це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

За таких обставин постанова суду апеляційної інстанції ухвалена з додержанням вимог матеріального права, з дотриманням передбачених ч. 3 ст. 6 ЦК України принципів справедливості, добросовісності, розумності, а тому підстав для її скасування і залишення в силі ухвали суду першої інстанції, прийнятої з порушенням вимог закону, немає.

Оскільки касаційні скарги залишаються без задоволення, то відповідно до ст. 129 ГПК України, витрати зі сплати судового збору за їх подання покладаються на скаржників.

Керуючись п. 13 ст. 8, ст. ст. 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 ГПК України, Верховний Суд

П О С Т А Н О В И В :

касаційні скарги ОСОБА_1, товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія з управління активами "Ізі Лайф" залишити без задоволення, а постанову Львівського апеляційного господарського суду від 30 липня 2018 року у справі за № 5008/579/2012 - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                            Л. Стратієнко 

Судді                                                                                         О. Баранець

                                                                                                  І. Ткач