ПОСТАНОВА
Іменем України

21 грудня 2018 року 
м.Київ
справа №805/623/16-а
адміністративне провадження №К/9901/8823/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
Головуючої судді - Желтобрюх І.Л.,
суддів: Білоуса О.В., Стрелець Т.Г.
розглянувши  у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Донецького окружного адміністративного суду від 10 травня 2016 року (суддя: Крилова М.М.) та ухвалу Донецького апеляційного адміністративного суду від 12 липня 2016 року (судді: Гаврищук Т.Г., Блохін А.А., Сухарьок М.Г.) у справі №805/623/16-а за позовом ОСОБА_1 до Управління Державної пенітенціарної служби в Донецькій області про визнання протиправним та скасування наказів, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Управління Державної пенітенціарної служби в Донецькій області (далі - УДПС в Донецькій області, відповідач), в якому просив:
-  визнати протиправним та скасувати наказ відповідача від 28.01.2016 року № 7 о/с «про особовий склад» про звільнення його зі служби в Державній кримінально-виконавчій службі України з 28 січня 2016 року на підставі п.6 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» (у зв'язку із реалізацією дисциплінарного стягнення); 
- поновити на посаді оперуповноваженого в особливо-важливих справах відділу оперативно-розшукової роботи в УДПС в Донецькій області Державної кримінально-виконавчої служби у спеціальному званні капітана внутрішньої служби з 28.01.2016 року та стягнути на його користь з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу.
Постановою Донецького окружного адміністративного суду від 10 травня 2016 року, залишеною без змін ухвалою Донецького апеляційного адміністративного суду від 12 липня 2016 року, у задоволенні позову відмовлено в повному обсязі.
Не погоджуючись з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, позивач подав касаційну скаргу, в якій просить скасувати такі рішення та прийняти нове, яким позов задовольнити в повному обсязі. В обґрунтування вимог касаційної скарги посилається на протиправність свого звільнення, з огляду на те, що висновок службового розслідування містить лише ті порушення, які інкримінуються йому у кримінальному провадженні №42016050000000008, яким буде надана оцінка судом під час розгляду кримінального провадження.
У запереченнях на касаційну скаргу відповідач просить залишити її без задоволення, а судові рішення - без змін, оскільки вважає доводи позивача безпідставними, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій - такими, що ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Судами попередніх інстанцій було встановлено, що з 08.07.2013 ОСОБА_1  проходив службу в органах Державної кримінально-виконавчої служби України, остання посада перед звільненням - старший оперуповноважений в особливо-важливих справах відділу оперативно-розшукової роботи УДПтС України в Донецькій області.
15 січня 2016 року позивача було затримано в порядку статті 208 Кримінального кодексу України (далі - КК України) за підозрою в отриманні неправомірної вигоди.
16 січня 2016 року позивачу вручене письмове повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 368 КК України за кримінальним провадженням №42016050000000008 від 05.01.2016 року. 
Ухвалою слідчого судді Жовтневого районного суду м.Маріуполя від 18.01.2016 року застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою у Маріупольському слідчому ізоляторі строком на 60 діб до 14 березня 2016 року включно.
За вказаними фактами відповідачем наказом № 19 від 16.01.2016 було призначено проведення службового розслідування з метою встановлення причин та подій, що стали підставою для призначення службового розслідування.
Наказом від 18.01.2016р. № 5 о/с позивача було відсторонено від виконання службових обов'язків на період проведення службового розслідування та взяття під варту, з 15 січня 2016 року.
За результатами службового розслідування Комісія дійшла висновку, що причинами наведених вище обставин стали: особиста недисциплінованість, зрада інтересів служби, «Присяги працівника Державної кримінально-виконавчої служби України» та норм «Професійної етики» з боку позивача.
У зв'язку із скоєнням вчинку, що дискредитує звання працівника органів Державної кримінально-виконавчої служби України, комісія вирішила клопотати перед керівництвом управління Державної пенітенціарної служби України в Донецькій області про звільнення позивача з органів ДКВС України за пунктом 6 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» (у зв'язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у виді звільнення зі служби).
За результатами проведеного службового розслідування відповідачем прийнято наказ від 27.01.2016 № 36 «Про покарання», яким за скоєння вчинку, що дискредитує звання працівника органів Державної кримінально-виконавчої служби України, позивача звільнено з органів ДКВС України.
Наказом Управління Державної пенітенціарної служби України в Донецькій області від 28.01.2016 №7о/с позивача звільнено зі служби в Державній кримінально-виконавчій службі України за п.6 ст.77 Закону України «Про національну поліцію» (у зв'язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у виді звільнення зі служби).
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції, з мотивами якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов висновку, що матеріалами службового розслідування підтверджується порушення позивачем службової дисципліни, а тому відповідачем правомірно було звільнено позивача зі служби в Державній кримінально-виконавчій службі України за п.6 ст.77 Закону України «Про національну поліцію». 
Переглянувши судові рішення в межах касаційної скарги, перевіривши повноту встановлення судовими інстанціями фактичних обставин справи та правильність застосування ними норм матеріального та процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги, з огляду на наступне.
За змістом статті 19 Закону України "Про Національну поліцію" від 2 липня 2015 року (далі - Закон № 580-VIII) підстави та порядок притягнення поліцейських до дисциплінарної відповідальності, а також застосування до поліцейських заохочень визначаються Дисциплінарним статутом Національної поліції України, що затверджується законом.
Пунктом 4 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 580-VIII встановлено, що до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом акти законодавства застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.
Оскільки Дисциплінарний статут Національної поліції України не прийнятий в установленому законом порядку, до спірних правовідносин підлягає застосуванню Дисциплінарний статут органів внутрішніх справ України.
Відповідно до статей 1, 2 Дисциплінарного статуту ОВС службова дисципліна - дотримання особами рядового і начальницького складу Конституції і законів України, актів Президента України і Кабінету Міністрів України, наказів та інших нормативно-правових актів Міністерства внутрішніх справ України, підпорядкованих йому органів і підрозділів та Присяги працівника органів внутрішніх справ України. Дисциплінарний проступок - невиконання чи неналежне виконання особою рядового або начальницького складу службової дисципліни. 
Сутність службової дисципліни осіб рядового і начальницького складу розкрито у статті 7 Дисциплінарного статуту ОВС.
У статті 12 Дисциплінарного статуту ОВС наведено перелік дисциплінарних стягнень, які можуть накладатися на осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ за порушення службової дисципліни, серед яких - звільнення з органів внутрішніх справ (пункт 8).
Згідно зі статтею 77 Закону № 580-VIII поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється, зокрема: 6) у зв'язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України; 10) у разі набрання законної сили рішенням суду щодо притягнення до відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, пов'язаного з корупцією, або кримінального правопорушення.
Відповідно до підпункту 2.2.2 пункту 2.1. розділу ІІ Інструкції про порядок проведення службових розслідувань в органах внутрішніх справ України, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 12 березня 2013 року № 230, реєстрація в Єдиному реєстрі досудових розслідувань відомостей про скоєне особою рядового та начальницького складу кримінальне правопорушення є підставою для службового розслідування.
Пунктом 1.2 Інструкції № 230 визначено, що службове розслідування - це комплекс заходів, які здійснюються у межах компетенції з метою уточнення причин і умов подій, що стали підставою для призначення службового розслідування, ступеня вини особи (осіб), якою (якими) вчинено дисциплінарний проступок, а також з'ясування інших обставин.
За змістом пункту 5.4 Інструкції № 230 якщо вину особи рядового і начальницького складу повністю доведено, начальник приймає рішення про її притягнення до дисциплінарної відповідальності та визначає вид дисциплінарного стягнення.
З матеріалів справи вбачається, що підставою для проведення службового розслідування, дійсно, стала підозра у вчиненні ОСОБА_1 злочину, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України. Разом з тим, метою такого розслідування було встановлення причин та умов, що передували вказаному факту.
Так, в ході проведеного службового розслідування членами комісії встановлені причини та умови допущеного правопорушення з боку виконуючого обов'язки заступника начальника з нагляду і безпеки та оперативної роботи Маріупольського виправного центру (№138) капітана внутрішньої служби ОСОБА_1, а саме: особиста недисциплінованість, зрада інтересів служби, «Присяга працівника Державної кримінально-виконавчої служби України» та норм «Професійної етики».
В контексті наведених обставин справи, слід зауважити, що наявність судового рішення, яким буде встановлено вину ОСОБА_1 у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст. 368 КК України, не є визначальним для проведення службового розслідування та застосування до особи дисциплінарних стягнень. 
Так, правила поведінки та професійної етики осіб рядового та начальницького складу органів внутрішніх справ України, затверджені наказом МВС України 22 лютого 2012 року №155 встановлюють, зокрема, моральні зобов'язання працівника органів внутрішніх справ.
Пунктом    4.1 розділу ІІІ «Моральні основи служби в органах внутрішніх справ» визначено, що працівник органів внутрішніх справ, керуючись Присягою, відповідно до службового обов'язку, дотримуючись професійних честі і гідності, бере на себе такі моральні зобов'язання: визнавати пріоритет державних і службових інтересів над особистими у своїй діяльності; бути прикладом безумовного дотримання вимог законів та службової дисципліни в професійній діяльності та приватному житті, залишатися за будь-яких обставин чесним і непідкупним, відданим інтересам служби.
Отже, дотримання норм поведінки, установлених цими Правилами, є моральним обов'язком кожного працівника органів внутрішніх справ незалежно від займаної посади та спеціального звання.
Стосовно посилань скаржника на порушення відповідачем процедури проведення такого службового розслідування, а саме: включення до складу комісії безпосереднього начальника порушника, колегія суддів зауважує, що відповідно до п.п.2.2.3. п. 2.2 Інструкції про порядок проведення службових розслідувань в органах внутрішніх справ, затвердженої наказом МВС України від 12.03.2013 № 230, службове розслідування проводиться уповноваженим на те начальником. 
Тобто, за приписами наведеної норми включення до складу комісії саме безпосереднього начальника особи, що притягається до відповідальності, не є обов'язком відповідача.
Колегія суддів також звертає увагу, що набрання законної сили судовим рішенням про притягнення особи до відповідальності за вчинення кримінального правопорушення є окремою підставою для звільнення особи зі служби. В даному випадку, звільнення відбулось за порушення службової дисципліни, вина позивача у скоєнні якого встановлюється у визначеному законом порядку, а тому посилання скаржника на порушення судом першої інстанції вимог ст. 62 Конституції України, колегія суддів вважає безпідставними.
Аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 25.04.2018 у справі №800/547/17, в якій зауважила, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини не є порушенням ст.6 Конвенції притягнення до дисциплінарної відповідальності на основі відомостей про факти, що встановлені у кримінальному провадженні, якщо такі відомості аналізувалися під кутом зору правил службової етики (див. mutatis  рішення Європейської комісії з прав людини від 7 жовтня 1987 року у справі «C.v.  the»  про неприйнятність заяви  № 11882/85). Більше того, гарантована п. 2 ст. 6 Конвенції презумпція невинуватості застосовується до процедури, яка за своєю суттю є кримінальною, і в межах якої суд робить висновок про вину особи саме у кримінально-правовому сенсі (рішення Європейського суду з прав людини від 11 лютого 2003 року у справі «Ringvold v. Norway», заява №  34964/97). Відтак, зазначена гарантія не може бути поширена на дисциплінарні й інші провадження.
За такого правового врегулювання та обставин справи, Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про правомірність оскаржуваних наказів в частині звільнення позивача зі служби в Державній кримінально-виконавчій службі України, які видано відповідачем на підставі всебічного, об'єктивного дослідження обставин та за результатами проведення службового розслідування.
Як наслідок, не підлягають задоволенню і позовні вимоги про поновлення ОСОБА_1 на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, як такі, що є похідними від позовних вимог щодо визнання протиправними та скасування наказів № 36 від 27.01.2016, № 7 о/с від 28.01.2016 про покарання та звільнення.
Отже, доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що висновки судів попередніх інстанцій є обґрунтованими, відповідають нормам матеріального та процесуального права, внаслідок чого касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін.
Керуючись статтями 345, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Постанову Донецького окружного адміністративного суду від 10 травня 2016 року та ухвалу Донецького апеляційного адміністративного суду від 12 липня 2016 року у справі №805/623/16-а залишити без змін, а касаційну скаргу ОСОБА_1, - без задоволення.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та не оскаржується.
Головуюча  суддя:                                                                                І.Л. Желтобрюх
Судді:                                                                                                     О.В. Білоус 
                                                                                                 Т.Г. Стрелець