Постанова
Іменем України
 
21 листопада 2018 року
м. Київ
 
справа № 752/14271/13-ц
провадження № 61-4569 св 18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
судді-доповідача | - | Пророка В. В.,
суддів: | | Висоцької В. С., Сімоненко В. М., Фаловської І. М., Штелик С. П.,
 
учасники справи:
позивач | - | ОСОБА_6, в тому числі, в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_7,
відповідач | - | фізична особа-підприємець ОСОБА_8,
треті сторони:
| | ОСОБА_9,
| | Товариство з обмеженою відповідальністю «Транс-Сіті» (правонаступник Товариства з обмеженою відповідальністю «Десна-Агріко»),
 
розглянув у порядку письмового провадження справу, відкриту за позовом ОСОБА_6, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_7, до фізичної особи-підприємця ОСОБА_8, треті особи: ОСОБА_9, Товариства з обмеженою відповідальністю «Десна-Агріко», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Транс-Сіті», про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, за касаційною скаргою ОСОБА_6, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_7, на рішення Апеляційного суду міста Києва від 08 грудня 2016 року, постановлене колегією суддів у складі: Кирилюк Г. М., Рейнарт І. М., Музичко С. Г.,
 
ІСТОРІЯ СПРАВИ
 
Короткий зміст позовних вимог
 
1.                У серпні 2013 року ОСОБА_6, яка діє в своїх інтересах та інтересах своєї неповнолітньої дитини ОСОБА_7, звернулась до ОСОБА_9 про відшкодування майнових збитків та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, у сумі 130 470,11 грн, моральної шкоди в сумі 50 000,00 грн та відшкодування майнових збитків, пов'язаних з ушкодженням здоров'я ОСОБА_7 в сумі 384,06 грн.
 
2.                За клопотанням ОСОБА_6 замінено неналежного відповідача ОСОБА_9 на належного ОСОБА_8, та в якості третьої особи до участі у справі залучено ОСОБА_9 та Товариство з обмеженою відповідальністю «Десна-Агріко» (далі - ТОВ «Десна-Агріко») (правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Транс-Сіті» (далі - ТОВ «Транс-Сіті»). Після чого за клопотанням ОСОБА_6 судом здійснено заміну відповідача ОСОБА_8 на фізичну особу-підприємця ОСОБА_8 (далі - ФОП ОСОБА_8).
 
3.                Справа неодноразово розглядалась в судах. Позовні вимоги уточнювались. Остаточно визначені позовні вимоги зводяться до вимоги стягнути з ФОП ОСОБА_8 на користь ОСОБА_6 197 190,00 грн у відшкодування завданих збитків, пов'язаних з пошкодженням належного їй автомобіля марки Mitsubishi Pajero (державний номерний знак НОМЕР_1) (далі - автомобіль позивача) в результаті дорожньо-транспортної пригоди, що сталася 30 січня 2013 року внаслідок зіткнення вказаного транспортного засобу під її керуванням та належного ОСОБА_8 автобуса марки Богдан А-09202 (державний номерний знак НОМЕР_2) (далі - автобус відповідача) під керуванням та з вини водія ОСОБА_9 (далі - ДТП), який виконував свої трудові обов'язки перед ФОП ОСОБА_8, а також збитки, пов'язані з ушкодженням здоров'я її неповнолітньої доньки ОСОБА_7 в сумі 384,06 грн та моральну шкоду в сумі 50 000,00 грн. Також ОСОБА_6 просила відшкодувати судові витрати по цій справі.
 
4.                Позовна заява мотивована тим, що 30 січня 2013 року о 18.10 водій ОСОБА_9, керуючи автобусом відповідача а не переконавшись, що його дії будуть безпечними для інших учасників дорожнього руху, виїхав з проспекту Червонозоряного на перехрестя з вулиці Деміївської в місті Києві на сигнал світлофора, який забороняє рух, та таким чином порушив підпункт «б» пункту 2.3, пункт 8.10 «Правил дорожнього руху України», тобто здійснив дії передбачені диспозицією статті 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення, внаслідок чого сталося ДТП, що призвело до пошкодження обох транспортних засобів, завданню шкоди здоров'ю ОСОБА_7 (дата народження - 17 липня 2001 року), яка знаходилась в салоні автомобіля позивача коли відбулось ДТП, та моральної шкоди як ОСОБА_6, так і ОСОБА_7
 
5.                В листопаді 2015 року ОСОБА_6 звернулась до Товариства з обмеженою відповідальністю «Ю-КАР» щодо проведення ремонту її відповідного автомобіля. У зв'язку з наростаючими інфляційними процесами з кінця 2013 року вартість ремонту її автомобіля значно збільшилася. Це стало підставою для зазначеного уточнення (збільшення) позовних вимог.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
6.                Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 10 серпня 2016 року позов ОСОБА_6 задоволено частково:
-         вирішено стягнути з ФОП ОСОБА_8 на користь ОСОБА_6 у відшкодування майнових збитків, пов'язаних із пошкодженням транспортного засобу в результаті дорожньо-транспортної пригоди, грошові кошти в сумі 197 190,00 грн; 384,06 грн майнових збитків, пов'язаних із ушкодженням здоров'я, та 10 000,00 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди, а всього - 207 574,06 грн;
-         вирішено стягнути з ФОП ОСОБА_8 на користь ОСОБА_6, сплачений судовий збір у сумі 2 086,62 грн.
 
7.                Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідно до постанови Голосіївського районного суду міста Києва від 20 березня 2013 року в справі № 752/3898/13-п ОСОБА_9 визнано винним у вчиненні ДТП, внаслідок чого сталося зіткнення автобуса відповідача під керуванням ОСОБА_9 з автомобілем позивача під його керуванням, що призвело до пошкодження обох транспортних засобів, та завдання ушкодження здоров'ю ОСОБА_7, яка знаходилась в салоні автомобіля позивача коли відбулось ДТП.
 
8.                Судом встановлено, що автомобіль позивача належить ОСОБА_6 на праві власності. Автобус відповідача належить на праві власності ОСОБА_8
 
9.                Судом встановлено, що ОСОБА_6 понесені витрати по оплаті ремонту автомобіля позивача у сумі 197 190,00 грн. Також судом встановлено, що на лікування ушкоджень здоров'я ОСОБА_7, отриманих внаслідок ДТП, було витрачено 384,06 грн, визнано їх майновими збитками, які підлягають відшкодуванню.
 
10.           ОСОБА_9, допитаним в суді у якості свідка, зазначено таке. 28 січня 2013 року на вимогу ФОП ОСОБА_8 ОСОБА_9 приніс власноруч написану ним заяву про прийняття на роботу до ФОП ОСОБА_8 на посаду водія автобуса «БОГДАН», свою трудову книжку та здав визначеному ФОП ОСОБА_8 диспетчеру автопарку. Крім цього, за розпорядженням і з відома ФОП ОСОБА_8 29 січня 2013 року ОСОБА_9 протягом трьох годин проходив стажування на маршруті № 205 «3+17» в місті Києві (далі - маршрут № 205)на автобусі відповідача разом з другим водієм вказаного автобуса.
 
11.           За розпорядженням і з відома ФОП ОСОБА_8 вранці 30 січня 2013 року ОСОБА_9 пройшов передрейсовий медичний огляд водія та огляд механіка на території 7-го автобусного парку в Дарницькому районі міста Києва, отримавши маршрутний лист та відповідні документи на автобус відповідача від механіка, на автобусі відповідача виїхав здійснювати перевезення пасажирів на маршруті № 205. Його дружина, ОСОБА_13, 30 січня 2013 року супроводжала свого чоловіка, знаходячись на передньому сидінні в салоні автобуса відповідача (в тому числі, і під час вчинення ДТП), виконуючи функції кондуктора цього автобуса та приймаючи від пасажирів грошові кошти в якості оплати за проїзд.
 
12.           Відразу після того як сталася ДТП, ОСОБА_9 зателефонував до ОСОБА_8 та повідомив його про вчинення ДТП. ОСОБА_8 надав ОСОБА_9 вказівку чекати ОСОБА_14 та виконувати вказівки останнього.
 
13.           Коли ОСОБА_14 приїхав на місце вчинення ДТП, він познімав з автобуса відповідача всі таблички - покажчики маршруту № 205, які відніс до себе в автомобіль. Коли працівники Державної автомобільної інспекції (далі - ДАІ) оглядали автобус відповідача, то зазначених табличок вже не було. Також ОСОБА_14 забрав у ОСОБА_9 всі документи на автобус відповідача, в тому числі відповідний маршрутний лист. Письмові пояснення, які вимагали працівники ДАІ, ОСОБА_9 писав під диктовку ОСОБА_14, тому що останній переконав його, що в іншому випадку ОСОБА_9 М можуть позбавити права керування транспортними засобами. З працівниками ДАІ спілкувався ОСОБА_14
 
14.           Після ДТП, яка відбулась 30 січня 2013 року, ОСОБА_9 у ФОП ОСОБА_8 більше не працював, оскільки в нього вилучили посвідчення водія. Приблизно через місяць після ДТП ОСОБА_9 повернули посвідчення водія, а приблизно через півтора місяця ОСОБА_9 було повернуто його трудову книжку через третю особу. Проте, в цій трудовій книжці жодних записів ФОП ОСОБА_8 про прийняття ОСОБА_9 на роботу або про його звільнення зроблено не було.
 
15.           Допитана в якості свідка ОСОБА_13 підтвердила свідчення свого чоловіка.
 
16.           Допитаний у судовому засіданні як свідок ОСОБА_8 суду показав, що володіє двома автобусами марки «Богдан». Автобус відповідача він передав на підставі довіреності ТОВ «Десна-Агріко» за два тижні до ДТП, отримавши від ОСОБА_14 грошові кошти за надання в оренду відповідного транспортного засобу. Будь-яких документів щодо передачі автобуса відповідача ОСОБА_14 оформлено не було, існувала усна домовленість про те, що ТОВ «Десна-Агріко» приймає цей автобус на маршрут. ОСОБА_8 не зміг пояснити, чому відповідний вид діяльності, зокрема, у сфері надання в оренду транспортних засобів, не відображений у видах економічної діяльності ФОП ОСОБА_8
 
17.           У судовому засіданні представник третьої особи ТОВ «Десна-Агріко», ОСОБА_14, суду пояснив, що жодних домовленостей з ОСОБА_8 з приводу оренди автобуса відповідача не існувало, ТОВ «Десна-Агріко» зазначений транспортний засіб у ФОП ОСОБА_8 не орендувало та не залучало до поїздок на маршруті № 205. ОСОБА_9 ніколи не перебував у трудових відносинах з ТОВ «Десна-Агріко».
 
18.           Суд виходить з того, що фактичний допуск до роботи вважається укладенням трудового договору незалежно від того, чи було прийняття на роботу належним чином оформлене, якщо робота провадилась за розпорядженням чи з відома власника або уповноваженого ним органу на підставі частини третьої статті 24 Кодексу законів про працю Українивід 10 грудня 1971 року № 322-VIII (в редакції, чинній на момент виникнення відповідних правовідносин, далі - КЗпП України) та пункту 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» (в редакції, чинній на момент виникнення відповідних правовідносин, далі - Постанова ПВСУ № 9).
 
19.           Відповідно до вимог частини першої статті 1172 Цивільного кодексу України від 16 січня 2003 року № 435-IV (далі позначення цього документу у редакції, чинній на момент вчинення відповідних правочинів або виникнення відповідних прав та обов'язків, - ЦК України), юридична або фізична особа зобов'язана відшкодувати шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків.
 
20.           Положеннями Частини другої статті 1167 ЦК України передбачені спеціальні випадки відшкодування моральної шкоди, коли на відміну від загальних правил, моральна шкода відшкодовується незалежно від вини особи, яка її завдала, серед яких і випадок відшкодування моральної шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.
 
21.           Стаття 1187 ЦК України встановлює особливого суб'єкта, відповідального за завдання шкоди джерелом підвищеної небезпеки. Згідно із частиною другої цієї статті ЦК України таким суб'єктом є особа, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Положення частини першої статті 1188 ЦК України про застосування принципу вини у разі завдання шкоди внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки не скасовує зазначеного правила про відповідальність саме власника (володільця) джерела підвищеної небезпеки. Отже, не є таким суб'єктом і не несе відповідальності перед потерпілим за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, особа, яка керує транспортним засобом у зв'язку з виконанням своїх трудових (службових) обов'язків на підставі трудового договору (контракту) із особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, що узгоджується із частиною першою статті 1172 ЦК України. В такому випадку обов'язок по відшкодуванню шкоди покладається на того власника (володільця) джерела підвищеної небезпеки, з вини водія якого завдана шкода, а не безпосередньо на винного водія.
 
22.           Суд встановив, що ТОВ «Десна-Агріко» відповідно до ліцензії, виданої 02 серпня 2010 року Головною державною інспекцією на автомобільному транспорті Міністерства транспорту та зв'язку України, здійснює господарську діяльність з надання послуг з перевезення пасажирів і вантажів автомобільним транспортом. Дозволений вид робіт - внутрішні перевезення пасажирів автобусами (а.с. 123, т. 3).
 
23.           Відповідно до договору від 14 жовтня 2013 року № 50 про організацію перевезень пасажирів на міському автобусному маршруті загального користування, укладеному між Департаментом транспортної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради Київської міської державної адміністрації та ТОВ «Десна-Агріко», перевізнику, ТОВ «Десна-Агріко», надано право на перевезення пасажирів на міському автобусному маршруті загального користування № 205 «Ленінградська площа - Індустріальний шляхопровід - Ленінградська площа» (а.с. 135-139, т. 3).
 
24.           Згідно даних журналу ТОВ «Десна-Агріко» щодо перевірки укомплектованості і контролю за самовільним унесенням змін у конструкцію і комплектність КТЗ 30 січня 2013 року автобус відповідача не виїжджав на маршрут № 205 (а.с. 143, т. 3).
 
25.           В матеріалах цивільної справи відсутні докази отримання ТОВ «Десна-Агріко» ліцензійної картки на автобус відповідача, а також факту перебування ОСОБА_9 у трудових відносинах з ТОВ «Десна-Агріко».
 
26.           Таким чином, судом встановлено, що станом на 30 січня 2013 року автобус відповідача перебував у володінні відповідача ОСОБА_8, який в цей день фактично допустивши водія ОСОБА_9 як ФОП ОСОБА_8 до роботи (здійснення перевезень пасажирів на автобусі відповідача), тобто уклавши трудовий договір з ОСОБА_9, повинен нести відповідальність за завдану шкоду.
 
27.           Суд не приймає до уваги покази, надані відповідачем, допитаним в якості свідка у справі, оскільки вони спростовуються матеріалами справи.
 
28.           З урахуванням викладеного, суд вважає, що внаслідок вчинення ДТП, позивачу було заподіяно моральну шкоду, яка має бути відшкодована відповідачем по справі. Однак, позивачем не доведено розмір спричиненої їй та її дочці моральної шкоди саме в сумі 50 000,00 грн, тому суд вважає, що вимоги позивача в частині відшкодування моральної шкоди, враховуючи положення частини третьої статті 23 ЦК України, підлягають частковому задоволенню в сумі 10 000,00 грн.
 
29.           Судові витрати розподіляються у відповідності до вимог статті 88 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року №1618-IV (далі позначення цього документу у редакції, чинній на момент здійснення процесуальних дій судом першої інстанції та апеляційним судом, за умови однаковості положень такої редакції, - ЦПК України 2004).
 
Короткий зміст рішення апеляційної інстанції
 
30.           Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 08 грудня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_8, якого представляв ОСОБА_15, задоволено: рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 10 серпня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_6, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_7
 
31.           Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що ОСОБА_9 не перебував у трудових стосунках з відповідачем. Показання ОСОБА_9, дані в цій справі, суперечать його показанням, які він дав інспектору з дізнання відділу ДАІ Голосіївського РУГУ МВС України в місті Києві 05 лютого 2013 року (а.с. 186, т. 2), в яких він зазначав, що не працює та їхав з однієї ремзони до іншої робити освітлення в салоні, а по дорозі вирішив підзаробити, взявши пасажирів, під час руху 30 січня 2013 року о 18.10 їхав на зелене світло.
 
32.           З протоколу про адміністративне правопорушення від 05 березня 2013 року, складеного стосовно ОСОБА_9, слідує, що він тимчасово не працює (а.с. 117, т.1).
 
33.           Відповідач вказує на відсутність у нього ліцензії щодо здійснення пасажирських перевезень автомобільним транспортом, яка є обов'язковою згідно із статтею 29 Закону України від 05 квітня 2001 року № 2344-III «Про автомобільний транспорт» (в редакції, чинній на момент виникнення відповідних правовідносин, далі - Закон про автотранспорт).
 
34.           Судом встановлено, що на час вчинення ДТП саме ТОВ «Десна-Агріко», керівником якого був ОСОБА_14, здійснювало діяльність з перевезення пасажирів на маршруті № 205 (а.с. 123-150, т. 3).
 
35.           По суті питань щодо обставин ДТП ОСОБА_14 надав інспектору з дізнання відділу ДАІ Голосіївського РУГУ МВС України в місті Києві 05 лютого 2013 року пояснення (а.с. 157-158, т. 3) про те, що є співвласником автобуса відповідача «за усною домовленістю». Після оформлення ДТП ним було написано розписку щодо зберігання автобусу відповідача. Оскільки в розписці нічого не було сказано про заборону експлуатації транспортного засобу, а переїзд автобуса відповідача до місця стоянки в темну добу неможливий без світла фар, які були пошкоджені внаслідок ДТП, ОСОБА_14 купив нові фари, якими були на місці замінені пошкоджені фари автобусу відповідача.
 
36.           З огляду на відсутність належних та допустимих доказів перебування ОСОБА_9 у трудових відносинах саме з ФОП ОСОБА_8, а також доказів здійснення останнім діяльності, пов'язаної з наданням послуг з перевезення пасажирів і вантажів автомобільним транспортом відповідно до видів робіт, визначених Законом про автотранспорт, підстави для покладення відповідальності за шкоду, завдану в результаті ДТП на ОСОБА_8 як на  роботодавця у суду першої інстанції були відсутні. Позовних вимог до ОСОБА_9, як особи, відповідальної за завдані збитки, або до інших осіб, які можуть нести відповідальність за завдані збитки, у справі не заявлено.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
37.           У грудні 2016 року ОСОБА_6 подала в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_7 касаційну скаргу до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ (далі - ВССУ), вважаючи, що суди попередніх інстанцій прийняли судові рішення, неправильно застосувавши норми матеріального права та порушивши норми процесуального права.
 
38.           У касаційній скарзі ОСОБА_6просить скасувати рішення Апеляційного суду міста Києва від 08 грудня 2016 року та залишити в силі рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 10 серпня 2016 року.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції
 
39.           Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України) касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією ЦПК України, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією ЦПК України.
 
40.           Згідно з частиною першою статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
41.           07 лютого 2018 року справу передано на розгляд Верховного Суду.
 
42.           Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
43.           Відповідно до частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
 
44.           Ухвалою Верховного Суду від 08 жовтня 2018 року справу призначено до судового розгляду колегією у складі п'яти суддів у порядку письмового провадження без повідомлення та виклику учасників справи за наявними у справі матеріалами.
 
АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
 
(1) Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
 
45.           ОСОБА_8 як фізична особа видав 26 червня 2015 року довіреність на ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, яка була нотаріальна посвідчена та наділяла правом, зокрема ОСОБА_15 представляти ОСОБА_8 у цій справі в судах. Після заміни фізичної особи ОСОБА_8 як відповідача у цій справі на ФОП ОСОБА_8 як належного відповідача у справі всі зазначені особи втратили право вчиняти процесуальні дії у справі, оскільки ФОП ОСОБА_8 ніяких довіреностей їм не видавав та на відповідні дії не уповноважував. Зокрема ОСОБА_15 не мав права подавати апеляційну скаргу на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 10 серпня 2016 року в інтересах ФОП ОСОБА_8
 
46.           В зв'язку із зазначеним, відповідна апеляційна скарга мала б розглядатись апеляційним судом як така, що не оформлена відповідно до вимог процесуального законодавства та мала бути повернутою згідно із статтею 121 або статтею 297 ЦПК України 2004.
 
47.           Судом першої інстанції на підставі належних та допустимих доказів було встановлено обставини фактичного допуску ФОП ОСОБА_8 до роботи ОСОБА_9 30 січня 2013 року в якості водія автобусу відповідача для перевезення пасажирів по маршруту № 205.
 
48.           Висновок про те, що ОСОБА_9, заволодівши невідомо яким чином автобусом відповідача, на власний розсуд та ризик здійснював разом із своєю дружиною перевезення пасажирів по маршруту № 205 є нічим не підтвердженим припущенням.
 
49.           Також не відповідає фактичним обставинам справи й висновок апеляційного суду про те, що факт перебування ОСОБА_9 станом на 30 січня 2015 року в трудових відносинах з ФОП ОСОБА_8 спростовується показаннями самого ОСОБА_9, які він надавав інспектору з дізнання відділу ДАІ Голосіївського РУГУ МВС України в місті Києві 05 лютого 2013 року.
 
50.           Інші доводи відповідача, в тому числі ті, що вимагають переоцінки доказів та встановлення обставин справи, суд касаційної інстанції не бере до уваги відповідно до статей 76, 77, 80 та 400 ЦПК України.
 
(2) Позиція інших учасників справи
 
51.           У квітні 2017 року представником ОСОБА_8, ОСОБА_15, від імені відповідача ВССУ була надане заперечення на касаційну скаргу ОСОБА_6, у якій відповідач відхилити відповідну касаційну скаргу та залишити без змін рішення Апеляційного суду міста Києва від 08 грудня 2016 року.
 
52.           Відповідач не погоджується з твердженням позивача про те, що ОСОБА_15, якого було уповноважено представляти інтереси ОСОБА_8 як фізичної особи на підставі довіреності, не міг подавати апеляційну скаргу на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 10 серпня 2016 року в інтересах ФОП ОСОБА_8 Громадянин, який бажає реалізувати своє право на підприємницьку діяльність після проходження відповідних реєстраційних та інших процедур, передбачених законодавством, за жодних умов не втрачає і не змінює свого статусу фізичної особи, якого він набув з моменту народження, а лише набуває до нього нової ознаки - «підприємець», оскільки фізична особа, яка на законних підставах займається підприємництвом без створення юридичної особи, набуває статусу фізичної особи-підприємця.
 
53.           Інші доводи позивача не спростовують правильних висновків апеляційного суду про відсутність належних та допустимих доказів перебування водія ОСОБА_9 у трудових відносинах з ФОП ОСОБА_8
 
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
 
(1) Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів першої та апеляційної інстанцій
 
54.           Згідно з частиною першою статті 25 ЦПК України Верховний Суд переглядає у касаційному порядку судові рішення, ухвалені судами першої та апеляційної інстанцій.
 
55.           Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
56.           Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Частина друга цієї статті передбачає, що суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
57.           Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
58.           Суть доказів, їх належність, допустимість, достовірність та достатність, оцінка їх судом та умови їх розгляду судом визначені статтями 76-80 ЦПК України.
 
59.           Стаття 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості (пункт 3 частини першої).
 
60.           Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості (частина друга статті 10 ЦПК України 2004).
 
61.           Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України 2004 (частина 3 статті 10 ЦПК України 2004).
 
62.           Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті (стаття 212 ЦПК України 2004).
 
63.           Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами (частина друга статті 303 ЦПК України 2004).
 
(1.1) Щодо повноважень представника за довіреністю
 
64.           Людина як учасник цивільних відносин вважається фізичною особою (частина перша статті 24 ЦК України). Цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження (частина перша статті 25 ЦК України).
 
65.           Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також  здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов'язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання (абзац другий частини першої статті 30 ЦК України).
 
66.           Обсяг цивільної дієздатності фізичної особи встановлюється ЦК України і може бути обмежений виключно у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 30 ЦК України) Повну цивільну дієздатність має, зокрема фізична особа, яка досягла вісімнадцяти років (повноліття) (згідно із частиною першою статті 34 ЦК України). Повна цивільна дієздатність, надана фізичній особі, поширюється на усі цивільні права та обов'язки. У разі припинення трудового договору, припинення фізичною особою підприємницької діяльності надана їй повна цивільна дієздатність зберігається (частини четверта та п'ята статті 35 ЦК України).
 
67.           Право на здійснення підприємницької діяльності, яку не заборонено законом, має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Фізична особа здійснює своє право на підприємницьку діяльність за умови її державної реєстрації в порядку, встановленому законом фізична особа з повною цивільною дієздатністю (частини перша та друга статті 50 ЦК України).
 
68.           Представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства (частини перша та третя статті 237 ЦК України).
 
69.           Правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє (частина перша статті 239 ЦК України).
 
70.           Представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин, який відповідно до його змісту може бути вчинений лише особисто тією особою, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом (стаття 238 ЦК України).
 
71.           Представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для  представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі (частини перша та третя статті 244 ЦК України).
 
72.           Форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин (частина перша статті 245 ЦК України).
 
73.           Дійсність нотаріально посвідченої довіреності ОСОБА_8 як фізичної особи не оскаржувалась, довіреність не є нікчемною та не визнана недійсною.
 
74.           Враховуючи зазначене, зокрема частину четверту та п'яту статті 35, частину першу та другу статті 50 ЦК України, підприємницька діяльність фізичної особи-підприємця є організаційної формою реалізації цивільного права дієздатної фізичної особи на підприємницьку діяльність. Отже, статус фізичної особи-підприємця є похідним від статусу людини, визначеної законодавством для юридичних цілей фізичною особою. В зв'язку з цим, фізична особа в межах своєї правової дієздатності може уповноважувати інших осіб на певне представництво за довіреністю, оформлене відповідно до вимог закону, зокрема фізична особа може уповноважувати представників на вчинення певних дій від її імені як фізичної особи, так і фізичної особи-підприємця.
 
75.           Відсутнє порушення норм процесуального законодавства та неправильне застосування норм матеріального права судом апеляційної інстанції по цьому питанню. Відповідні доводи ОСОБА_6 В цій частині є безпідставними.
 
(1.2) Щодо наявності трудових стосунків з водієм та розподілу відповідальності між ним та роботодавцем
 
76.           Сторони, треті особи та їхні представники за їх згодою можуть бути допитані як свідки про відомі їм обставини, що мають значення для справи (частина перша статті 62 ЦПК України 2004). Показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини (частина перша статті 63 ЦПК України 2004).
 
77.           Письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи (частина перша статті 64 ЦПК України 2004).
 
78.           Особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування (частина перша статті 22 ЦК України). Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав (частина перша статті 23 ЦК України).
 
79.           Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від  волі інших осіб (частина перша статті 316 ЦК України). Суб'єктами права приватної власності є фізичні та юридичні особи (частина перша статті 325 ЦК України).
 
80.           Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 ЦК України).
 
81.           За договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк (частина перша статті 759 ЦК України).
 
82.           Майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала (частина перша статті 1166 ЦК України).
 
83.           Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою статті 1167 ЦК України (згідно із частиною першою статті 1167 ЦК України). Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини фізичної або юридичної особи, яка її завдала, зокрема якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки (згідно із пунктами 1 та 3 частини другої статті 1167 ЦК України). Моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів (частина перша статті 1168 ЦК України).
 
84.           Джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана, зокрема з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб (згідно із частиною першою статті 1187 ЦК України).
 
85.           Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка неправомірно заволоділа транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, завдала шкоди діяльністю щодо його використання, зберігання або утримання, зобов'язана відшкодувати її на загальних підставах (частини друга та третя статті 1187 ЦК України).
 
86.           Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, зокрема шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (згідно із пунктом 1 частини першої статті 1188 ЦК України).
 
87.           Фізична особа-підприємець відповідає за зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення (частина перша статті 52 ЦК України).
 
88.           Юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків (частина перша статті 1172 ЦК України).
 
89.           При укладенні трудового договору громадянин зобов'язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров'я та інші документи. Укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу. Трудовий договір вважається укладеним і тоді, коли наказ чи розпорядження не були видані, але працівника фактично було допущено до роботи (частини друга, третя та четверта статті 24 КЗпП України).
 
90.           Автомобільним перевізником та автомобільним самозайнятим перевізником, які здійснюють перевезення пасажирів на договірних умовах, є суб'єкти господарювання, які відповідно до законодавства та одержаної ліцензії надають послуги за договором перевезення пасажирів транспортним засобом, що використовується ними на законних підставах (частина перша статті 29 Закону про автотранспорт).
 
91.           Фактичний допуск до роботи вважається укладенням трудового договору незалежно від того, чи було прийняття на роботу належним чином оформлене, якщо робота провадилась за розпорядженням чи відома власника або уповноваженого ним органу (абзац перший пункту 7 Постанови ПВСУ № 9).
 
92.           Судами попередніх інстанцій, з урахуванням обставин справи, правильно визначено, що за наявності трудових стосунків між ОСОБА_9 та ФОП ОСОБА_8, відповідальність за шкоду, яка підлягають відшкодуванню ОСОБА_6 та ОСОБА_7 згідно з законом, покладається на ФОП ОСОБА_8 Суд першої інстанції дослідивши докази у справі та встановивши на їх підставі відповідні обставини, дійшов висновку про існування зазначених трудових стосунків між ОСОБА_9 та ФОП ОСОБА_8 Суд апеляційної інстанції, переглянувши справу, вирішив, що існування таких трудових стосунків суд першої інстанції встановив помилково, пославшись на певні докази, які, на думку суду апеляційної інстанції, спростовують висновок суду першої інстанції.
 
93.           З матеріалів справи не випливає, що суд апеляційної інстанції встановив неправомірне заволодіння ОСОБА_9 автобусом відповідача. Відповідач не заперечує свого права власності на автобус відповідача на момент ДТП.
 
94.           Відсутність у особи передбаченої законом ліцензії на здійснення певної підприємницької діяльності не означає, що така особа цю діяльність в порушення вимог закону не може здійснювати. Це саме стосується здійснення фізичною особою-підприємцем підприємницької діяльності, яка не була зазначена під час реєстрації фізичної особи у якості фізичної особи-підприємця. В зв'язку з цим висновок суду апеляційної інстанції (як окремо, так і в сукупності з іншими доказами у справі) про те, що відповідач не здійснював фактичну діяльність з перевезення автомобільним транспортом пасажирів, оскільки не мав на це ліцензії, є безпідставним. Той факт, що ТОВ «Десна-Агріко» на момент скоєння ДТП була ліцензія на здійснення пасажирських перевезень автомобільним транспортом по маршруту № 205 не означає, що такі перевезення не могла здійснювати інша особа у незаконний спосіб.
 
95.           Суд апеляційної інстанції справедливо зазначив, що показання ОСОБА_9 різняться в різний час їх надання. Але не зрозумілим є те, чому апеляційний суд прийняв до уваги саме ті, що можуть бути використані для встановлення відсутності трудових стосунків між ОСОБА_9 та ФОП ОСОБА_8 Суд першої інстанції зробив свій висновок не тільки на свідченнях ОСОБА_9, наданих ним у залі судового засідання, а й з урахуванням всіх інших обставин справи. Відсутні підстави вважати, що суд першої інстанції не врахував інші пояснення ОСОБА_9 та обставини їх надання. Зазначення ОСОБА_9 при складенні протоколу адміністративного правопорушення від 05 березня 2013 року відсутності в нього працевлаштування, не доводить правдивість цього свідчення та факт відсутності його відповідного працевлаштування саме на момент скоєння ДТП, а не на момент складення цього протоколу.
 
96.           Чинне законодавство не передбачає можливість набуття права власності або спільної власності на автобус на підставі усної домовленості, інші докази чи обставини, які б належним чином підтверджували набуття права спільної власності ОСОБА_14 або ТОВ «Десна-Агріко» на автобус відповідача в матеріалах справи відсутні, такий факт судами попередніх інстанцій не встановлено. Тому будь-які відповідні дії ОСОБА_14 щодо автобуса відповідача, зазначені свідками, не підтверджують відсутність права власності ОСОБА_8 на автобус відповідача на момент скоєння ДТП, або перебування в цей момент автобуса відповідача у спільній власності з іншими особами. Водночас в матеріалах справи відсутні докази оскарження відповідачем будь-яких дій ОСОБА_14 щодо автобуса відповідача, що означає згоду відповідача на такі дії. Письмові докази укладення договору оренди між відповідачем та ТОВ «Десна-Агріко», або іншою особою в матеріалах справи відсутні, так само, як й інші документи, які б підтверджували передачу автобуса відповідача в оренду іншим особам на момент скоєння ДТП.
 
97.           Суд апеляційної інстанції не врахував, що за відсутності інших переконливих доказів про перебування ОСОБА_9 у трудових відносинах з іншою особою підчас вчинення ДТП, суд першої інстанції правильно встановив, що фактичний допуск відповідачем ОСОБА_9, який є професійним водієм, до керування автобусом відповідача та перевезення пасажирів свідчить саме про наявність трудових відносин між ними. Незаконність вчинення відповідачем діяльності з перевезення пасажирів не спростовує зазначених обставин.
 
98.           З урахуванням зазначеного, встановлених обставин справи та її матеріалів, суд касаційної інстанції робить висновок, що суд апеляційної інстанції не дотримався вимог статей 58-60, 212-214 ЦПК України 2004, що призвело до неправильного застосування норм матеріального права та помилкового скасування законного та обґрунтованого рішення суду першої інстанції.
 
(2) Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
(2.1) Щодо суті касаційної скарги
 
99.           Суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону (стаття 413 ЦПК України).
 
100.      На підставі здійсненої вище оцінки аргументів учасників справи Верховний Суд дійшов висновку про необхідність задовольнити касаційну скаргу ОСОБА_6: скасувати рішення Апеляційного суду міста Києва від 08 грудня 2016 року та залишити в силі рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 10 серпня 2016 року.
 
(2.2) Щодо судових витрат
 
101.      Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України).
 
102.      Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо) (частина восьма статті 141 ЦПК України).
 
103.      ОСОБА_6 ані в своїх інтересах, ані в інтересах неповнолітньої ОСОБА_7 не заявляла вимог про відшкодування судових витрат. Інші учасники справи не заявляли до відшкодування судові витрати, понесені у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
104.      Відповідно до квитанції від 26 грудня 2016 року № 794730 ОСОБА_6 сплачено судовий збір в сумі 2 970,90 грн за подання касаційної скарги. Позивач не надав інших розрахунків документально підтверджених судових витрат.
 
105.      За результатом касаційного розгляду вимоги позивача підлягають задоволенню. Отже, ОСОБА_6має право на відшкодування їй відповідачем судового збору в сумі 2 970,90 грн за подання касаційної скарги.
 
Керуючись статтями 141, 400, 409, 413, 416, 419 та підпунктом 4 пункту 1 розділу ХIII «Перехідні положення» ЦПК України,
 
Постановив:
 
1. Задовольнити касаційну скаргу ОСОБА_6, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_7.
 
2. Скасувати рішення Апеляційного суду міста Києва від 08 грудня 2016 року.
 
3. Залишити в силі рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 10 серпня 2016 року.
 
4. Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_8 на користь ОСОБА_6 витрати на сплату судового збору за подання касаційної скарги в сумі 2 970,90 грн.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                                      В. С. Висоцька

                                                                                                                      В. В. Пророк

                                                                                                                      В. М. Сімоненко

                                                                                                                      І.М. Фаловська

                                                                                                                      С. П. Штелик