Постанова
Іменем України
 
12 грудня 2018 року
місто Київ
 
справа № 635/34597/15-ц
провадження № 61-3566св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Стрільчука В. А.,
суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_3,
відповідач - ОСОБА_4,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Апеляційного суду Харківської області від 27 квітня 2016 року у складі колегії суддів: Кокоші В. В., Бобровського В. В., Черкасова В. В.,
ВСТАНОВИВ:
У червні 2015 року ОСОБА_5 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_4 про розірвання договору зберігання та витребування автомобіля.
Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що 01 березня 2013 року на виконання рішення суду державним виконавцем Московського ВДВС Харківського міського управління юстиції складено акт опису та арешту автомобіля TOYOTA LAND CRUSER PRADO, 2006 року випуску, чорного кольору, днз НОМЕР_1, який цього ж дня був переданий державним виконавцем на відповідальне зберігання ОСОБА_5 
03 грудня 2013 року ОСОБА_5 та ОСОБА_4 уклали договір зберігання та склали акт прийому-передачі майна до договору зберігання, згідно з якими позивач передав, а відповідач прийняв на відповідальне зберігання автомобіль TOYOTA, марки LAND CRUSER PRADO, 2006 року випуску, чорного кольору, днз НОМЕР_1, вартістю 140 130, 00 грн. Пунктом 3.1.1 договору сторони передбачили, що зберігач зобов'язаний повернути передане на зберігання майно на першу вимогу поклажедавця або його уповноваженої особи в тому самому стані, у якому воно було прийняте на зберігання. 
27 травня 2015 року ОСОБА_5 звернувся до ОСОБА_4 з письмовою вимогою про повернення йому протягом семи днів з дня отримання вимоги автомобіля TOYOTA LAND CRUSER PRADO, 2006 року випуску, чорного кольору, днз НОМЕР_1, яка отримана відповідачем засобами поштового зв'язку 30 травня 2015 року. Разом з тим ОСОБА_4 не вчинив дій, спрямованих на повернення автомобіля.
Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 25 лютого 2016 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про розірвання договору зберігання відмовлено.
Додатковим рішенням Харківського районного суду Харківської області від 16 березня 2016 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про витребування автомобіля відмовлено.
Рішення суду першої інстанції обґрунтовувались тим, що неповернення зберігачем на вимогу поклажодавця речі, прийнятої на зберігання, не є підставою для розірвання договору зберігання і застосування наслідків розірвання такого договору. Інших доказів наявності суттєвих порушень договору зберігання з боку відповідача, які могли б слугувати підставою для його розірвання, позивачем суду не надано.
Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 27 квітня 2016 року рішення суду першої інстанції та додаткове рішення цього суду скасовано, ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги задоволено частково.
Рішення апеляційного суду обґрунтовувалось тим, що ОСОБА_4 порушив умови пункту 3.1.1 договору зберігання та не повернув на першу вимогу позивача переданий йому на відповідальне зберігання автомобіль TOYOTA LAND CRUSER PRADO, 2006 року випуску, чорного кольору, днз НОМЕР_1, чим фактично позбавив ОСОБА_5 права повернути державному виконавцю Московського ВДВС Харківського МУЮ переданий йому на зберігання 01 березня 2013 року автомобіль, на що він розраховував при укладенні спірного договору зберігання. Апеляційний суд не виявив підстав для задоволення позовних вимог про витребування автомобіля, оскільки відповідно до статті 388 ЦК України право на витребування майна має виключно його власник.
У касаційній скарзі, поданій у травні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4 просив скасувати рішення суду апеляційної інстанції, залишити в силі рішення суду першої інстанції, а також додаткове рішення цього суду.
Касаційна скарга обґрунтовувалась тим, що суд апеляційної інстанції не міг приймати рішення про зобов'язання повернути автомобіль з огляду на те, що така позовна вимога позивачем не заявлялась та судом першої інстанції не розглядалась, а підстави для виходу за межі позовних вимог відсутні. На переконання заявника, апеляційний суд не звернув увагу на те, що у позовній заяві позивач жодним чином не вказує на наявність шкоди, яка була або могла би бути йому завдана. Умовами договору зберігання не встановлено порядок повернення майна, переданого на зберігання, а тому, відповідно, не існує обов'язку відповідача доставити автомобіль зі зберігання позивачу у зазначене ним місце.
Заявник зазначає, що суд повинен був залучити до участі у справі власника автомобіля і відповідний відділ державної виконавчої служби, яка передала автомобіль на зберігання позивачу як першому зберігачу. 
Відзив на касаційну скаргу не надходив.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 липня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі, ухвалою від 24 травня 2017 року справу призначено до судового розгляду.
Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду у січні 2018 року.
Верховний Суд перевірив правильність застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив висновки, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), відповідно до яких рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що на примусовому виконанні у Московському ВДВС Харківського МУЮ перебував виконавчий лист № 2-449/11, виданий Московським районним судом м. Харкова 24 лютого 2012 року, про солідарне стягнення із ОСОБА_6, ОСОБА_7 на користь ПАТ «Банк Форум» заборгованості за кредитним договором у розмірі 697 552, 06 грн.
01 березня 2013 року державним виконавцем Московського ВДВС Харківського МУЮ складено акт опису та арешту автомобіля TOYOTA LAND CRUSER PRADO, 2006 року випуску, чорного кольору, днз НОМЕР_1, вартістю 140 130, 00 грн, який цього ж дня передано на відповідальне зберігання ОСОБА_5
03 грудня 2013 року ОСОБА_5 та ОСОБА_4 уклали договір зберігання та склали акт прийому-передачі майна до договору зберігання від 03 грудня 2013 року, за умовами якого позивач передав, а відповідач прийняв на відповідальне зберігання автомобіль TOYOTA LAND CRUSER PRADO, 2006 року випуску, чорного кольору, днз НОМЕР_1, вартістю 140 130, 00 грн.
Згідно з пунктом 5.1 договору він набирає сили з дати його підписання сторонами і діє до моменту реалізації майна або до моменту повернення майна зі зберігання.
У підпункті 3.1.1 договору сторони передбачили, що зберігач зобов'язаний повернути передане на зберігання майно на першу вимогу поклажодавця або його уповноваженої особи в тому самому стані, у якому воно було прийняте на зберігання.
27 травня 2015 року ОСОБА_5 звернувся до ОСОБА_4 з письмовою вимогою про повернення йому протягом семи днів з дня отримання листа автомобіля TOYOTA LAND CRUSER PRADO, 2006 року випуску, чорного кольору, днз НОМЕР_1, яка отримана відповідачем 30 травня 2015 року.
ОСОБА_4 не повернув позивачу автомобіль, який знаходиться у нього на відповідальному зберіганні.
Відповідно до пункту 5 частини третьої статті 11 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження» в редакції, чинній на момент вилучення та арешту автомобіля, державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку.
Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту (частина друга статті 57 Закону України «Про виконавче провадження»).
Частиною п'ятою статті 57 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що про проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту державний виконавець складає акт опису та арешту майна боржника. Під час проведення опису та арешту майна боржника державний виконавець має право оголосити заборону розпоряджатися ним, а в разі потреби - обмежити права користування майном, здійснити опечатування або вилучити його у боржника та передати на зберігання іншим особам, про що зазначається в акті опису та арешту.
Відповідно до пункту 4.2.5 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5, якщо описане майно передано на зберігання не боржникові чи його представнику, а іншій особі, то акт опису та арешту майна складається в трьох примірниках. Перший залишається в провадженні державного виконавця, а інші вручаються зберігачеві майна та боржнику під розписку на першому примірнику акта.
Згідно з пунктом 5.8.2 Інструкції про проведення виконавчих дій, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 15 грудня 1999 року № 74/5, зберігач, якщо ним призначено не боржника або члена його сім'ї, має право на одержання за зберігання майна винагороди або прибутку від зберігання майна, розмір яких установлюється за угодою зберігача з державним виконавцем, укладеною відповідно до вимог глави 66 ЦК України.
Глава 66 ЦК України декларує положення про зберігання, у частині першій статті 936 якої визначено, що за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.
За правилами статті 943 ЦК України зберігач зобов'язаний виконувати свої обов'язки за договором зберігання особисто. Зберігач має право передати річ на зберігання іншій особі у разі, якщо він вимушений це зробити в інтересах поклажодавця і не має можливості отримати його згоду. Про передання речі на зберігання іншій особі зберігач зобов'язаний своєчасно повідомити поклажодавця. У разі передання зберігачем речі на зберігання іншій особі умови договору зберігання є чинними і первісний зберігач відповідає за дії особи, якій він передав річ на зберігання.
Таким чином, ОСОБА_5 як первісний зберігач, передавши автомобіль TOYOTA LAND CRUSER PRADO, 2006 року випуску, чорного кольору, днз НОМЕР_1, на зберігання ОСОБА_4, є відповідальним перед поклажодавцем, Московським ВДВС Харківського МУЮ, за схоронність цього майна.
Відповідно до частини першої статті 949 ЦК України зберігач зобов'язаний повернути поклажодавцеві річ, яка була передана на зберігання, або відповідну кількість речей такого самого роду та такої самої якості.
Імперативне правило частини першої статті 953 ЦК України зобов'язує зберігача на першу вимогу поклажодавця повернути річ, навіть якщо строк її зберігання не закінчився.
Апеляційний суд, встановивши, що ОСОБА_4 порушив умови підпункту 3.1.1 договору зберігання від 03 грудня 2013 року та не повернув на першу вимогу позивача переданий йому на відповідальне зберігання автомобіль, фактично позбавив ОСОБА_5 права (обов'язку) повернути державному виконавцю Московського ВДВС Харківського МУЮ переданий йому на зберігання 01 березня 2013 року автомобіль TOYOTA LAND CRUSER PRADO, 2006 року випуску, чорного кольору, днз НОМЕР_1, вартістю 140 130, 00 грн, на що він розраховував при укладенні спірного договору зберігання.
Згідно з частиною другою статті 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.
Верховний Суд дійшов переконання, що суд апеляційної інстанції зробив обґрунтований висновок про наявність підстав, визначених наведеною нормою права, а відтак зазначений договір зберігання має бути розірваний судом.
Одночасно обґрунтованим є висновок суду про те, що не підлягає задоволенню позовна вимога про витребування автомобіля, оскільки за статтею 388 ЦК України право на витребування майна має його власник, у свою чергу, ОСОБА_5 не є власником автомобіля TOYOTA LAND CRUSER PRADO, 2006 року випуску, чорного кольору, днз НОМЕР_1. Іншою умовою застосування віндикаційного позову є відсутність між такими сторонами договірних відносин з приводу предмету спору.
Безпідставними є посилання заявника на те, що, зобов'язавши відповідача повернути автомобіль позивачу, апеляційний суд вийшов за межі позовних вимог, чим порушив принцип диспозитивності цивільного судочинства, адже повернення майна на першу вимогу поклажодавця є обов'язковою умовою виконання договору зберігання (підпункт 3.1.1) та є невідворотним наслідком його розірвання.
Обґрунтованості висновків суду апеляційної інстанції не спростовують доводи заявника про те, що умовами договору зберігання не встановлено порядок повернення майна, переданого на зберігання, а тому не існує обов'язку відповідача доставити автомобіль зі зберігання позивачу у зазначене ним місце з огляду на таке.
За змістом статті 947 ЦК України витрати зберігача на зберігання речі можуть бути включені до плати за зберігання. Витрати, які сторони не могли передбачити при укладенні договору зберігання (надзвичайні витрати), відшкодовуються понад плату, яка належить зберігачеві. При безоплатному зберіганні поклажодавець зобов'язаний відшкодувати зберігачеві здійснені ним витрати на зберігання речі, якщо інше не встановлено договором або законом.
Таким чином, у випадку понесення відповідачем додаткових витрат на зберігання переданого йому позивачем автомобіля чи його повернення, він не позбавлений можливості вимагати від поклажодавця відшкодування таких витрат. Судами не встановлено обставин вчинення відповідачем будь-яких дій, спрямованих на врегулювання порушеного позивачем у його вимозі питання щодо повернення автомобіля відповідно до вимог пункту 3.1.1 договору зберігання.
А отже висновки суду апеляційної інстанції відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, доказам у справі надана належна правова оцінка.
Враховуючи наведене, Верховний Суд зробив висновок, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
Частиною першою статті 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.
Рішення Апеляційного суду Харківської області від 27 квітня 2016 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                                          В. А. Стрільчук

Судді                                                                                                            В. О. Кузнєцов

                                                                                                                      С. О. Погрібний

                                                                                                                      О. В. Ступак

                                                                                                                      Г. І. Усик