Постанова
Іменем України
 
12 грудня 2018 року
м. Київ
 
справа № 755/11816/16-ц
 
провадження № 61-3451св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Висоцької В. С.,
суддів: Мартєва С. Ю., Пророка В. В., Фаловської І. М., Штелик С. П. (суддя-доповідач) 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1,
відповідач - товариство з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті»,
третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Семенова Ганна Володимирівна,
 
розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 - на рішення апеляційного суду м. Києва від 15 листопада                 2016 року у складі суддів: Рейнарт І. М., Кирилюк Г. М., Музичко С. Г.,
 
В С Т А Н О В И В :
 
Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
У  липні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» (далі - ТОВ «Порше Мобіліті») про визнання таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис № 909, вчинений 11 травня 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Семеновою Г. В. про звернення стягнення на предмет застави.
 
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 14 березня 2013 року між ним та ТОВ «Порше Мобіліті» укладено кредитний договір, за умовами якого він отримав кредит у розмірі 467 433 грн 30 коп., що еквівалентно 57 487 доларам                              80 центам США, та додатковий кредит у розмірі 257 477 грн 85 коп., що еквівалентно 31 666 доларам 20 центам США, строком на 60 місяців зі сплатою 9,90 % річних.15 березня 2013 року з метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між ними укладено договір застави транспортного засобу № 50007911, предметом якого є автомобіль AUDI, модель  Q7, 2012 року випуску, номер кузова НОМЕР_1, номерний знак НОМЕР_2. 11 травня 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Саменовою Г.В. вчинено виконавчий напис, яким звернуто стягнення на вказаний предмет застави у рахунок погашення вимог  ТОВ «Порше Мобіліті» у розмірі 833 557 грн 36 коп., з яких сума кредиту                             740 070 грн 70 коп. та штраф у розмірі 93 486 грн 66 коп. Сума до стягнення у виконавчому написі обраховується з 14 березня 2013 року по 16 грудня                     2015 року.
 
Зазначав, що виконавчий напис вчинено з порушенням встановленого порядку вчинення виконавчих написів, так як нотаріусом не перевірена безспірність суми заборгованості; залишено поза увагою те, що він не отримував повідомлення відповідача про повернення всієї суми заборгованості, а відповідачем не було зареєстровано у Державному реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження.
 
Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 07 вересня 2016 року (у складі судді Бартащук Л. П.) позов задоволено, визнано таким, що не підлягає виконанню, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Семеновою Ганною Володимирівною, 11 травня                           2016 року та зареєстрований в реєстрі за №909, виконавчий напис про звернення стягнення на транспортний засіб марки AUDI, модель  Q7, тип транспортного засобу - легковий універсал, номер шасі (кузова, рами) -НОМЕР_1, рік випуску - 2012, колір - білий, реєстраційний номер -НОМЕР_2, що належить на праві власності ОСОБА_1
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що матеріали справи не містять докази отримання позивачем письмової вимоги про усунення порушення основного зобов'язання, у справі наявний конверт, який повернувся адресату за закінченням терміну його зберігання на поштовому відділенні. Крім того, сам по собі факт формулювання рахунків-фактур та надання їх нотаріусу, згідно яких позивач мав сплачувати чергові платежі за кредитним договором, не є підтвердженням наявності безспірності суми заборгованості, вони не є належними доказами наявності заборгованості, а виписок по рахунках, оформлених у відповідності до Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», приватному нотаріусу надано не було. Зазначені вище обставини свідчать про відсутність безспірності вимог відповідача на час вчинення виконавчого напису нотаріуса. Виникнення права на звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження у позасудовому порядку пов'язане не тільки з направленням вимоги про виконання забезпечувального зобов'язання, а і з реєстрацією в Державному реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження. В матеріалах справи відсутні докази реєстрації в Державному реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, що також свідчить про недотримання вимог закону при вчиненні оспорюваного виконавчого напису нотаріуса.
 
Рішенням апеляційного суду м. Києва від 15 листопада 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано, у задоволенні позову відмовлено. Вирішено питання про судові витрати. 
 
Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що 16 грудня 2015 року на адресу позивача ТОВ «Порше Мобіліті» направлена вимога щодо дострокового повернення кредиту та сплати заборгованості за кредитним договором. Згідно відмітки поштового відділення вказана вимога направлена                                    ОСОБА_1 21 грудня 2015 року, проте, ним не отримана, а поштове відправлення повернуто відправнику у зв'язку із закінченням встановленого строку зберігання. Пунктом 9.4. загальних умов кредитування визначено, що будь-які повідомлення та вимоги, передбачені загальними умовами кредитування, повинні бути надіслані у письмовій формі рекомендованим поштовим відправленням на адресу сторони, вказану в кредитному договору (або іншу адресу, про яку сторона повідомить у письмовій формі). Відправлене таким чином повідомлення вважатиметься отриманим стороною на 3-й робочий день з дня відправлення. Таким чином, відповідно до загальних умов кредитування, з якими був ознайомлений позивач, вважається, що вимога йому вручена. Отже, безспірність заборгованості підтверджує вимога стягувача, направлена боржнику, про сплату заборгованості, отримання даної вимоги боржником та не заперечення боржником вказаної у вимозі заборгованості. Безпідставним визнав апеляційний суд посилання суду першої інстанції, як на підставу визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, на відсутність реєстрації у Державному реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, мотивуючи висновки тим, що ні Закон України «Про нотаріат», ні Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України не містить обов'язку нотаріуса при вчиненні виконавчого напису здійснювати перевірку внесення заставодержателем до Державного реєстру відомостей про звернення стягнення на предмет застави. При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України                   від 29 червня 1999 року № 1172. Вказаний перелік також не містить обов'язку стягувача надати нотаріусу докази здійснення реєстрації у Державному реєстрі звернення стягнення на предмет застави.
 
У касаційній скарзі, поданій у грудні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 - просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм процесуального права.
 
Підстави касаційного оскарження обґрунтовано тим, що згідно статей 27, 28 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» вчинення виконавчого напису нотаріуса у разі порушення основного зобов'язання та (або) умов іпотечного договору здійснюється нотаріусом після спливу тридцяти днів з моменту надісланих іпотекодержателем  повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень. Повідомлення надсилається одночасно з реєстрацією в Державному реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження. Тобто, надсилання боржнику письмового повідомлення про усунення порушення забезпеченого обтяженням зобов'язання та реєстрація в Державному реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження є однією комплексною дією, а тому вчинення виконавчого напису нотаріусом до спливу 30-денного строку із моменту  реєстрації  в  Державному реєстрі обтяжень рухомого майна відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, є порушенням вимог закону. Крім того, позивач фактично не отримав письмову вимогу про усунення порушень. 
 
У запереченні на касаційну скаргу ТОВ «Порше Мобіліті» зазначає, що                              пунктом 9.4. загальних умов кредитування визначено, що будь-які повідомлення та вимоги, передбачені загальними умовами кредитування, повинні бути надіслані у письмовій формі рекомендованим поштовим відправленням на адресу сторони, вказану в кредитному договору (або іншу адресу, про яку сторона повідомить у письмовій формі). Відправлене таким чином повідомлення вважатиметься отриманим стороною на 3-й робочий день з дня відправлення. Таким чином, відповідно до загальних умов кредитування, з якими був ознайомлений позивач, вимога про усунення порушень йому вручена. У визначений у вимозі строк прострочений борг позивач не повернув, розмір заборгованості не оспорив. Нотаріус вчинив виконавчий напис відповідно до вимог закону. 
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 червня 2017 рокусправу призначено до судового розгляду.
 
06 червня 2017року справу передано до Верховного Суду.
 
Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
 
Згідно статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
У червні 2018 року від представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 надійшла заява про відмову від касаційної скарги. 
 
Листом судді роз'яснено ОСОБА_1 зміст 398 ЦПК України та витребувано підтвердження відмови від касаційної скарги із нотаріальним посвідченням справжності підпису заявника на такій заяві.  
 
Враховуючи те, що у відповідь на лист судді нотаріально посвідченої заяви про відмову від касаційної скарги від ОСОБА_1 не надійшло, справа підлягає розгляду по суті без врахування заяви про відмову від касаційної скарги. 
 
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
 
За частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Касаційна скарга підлягає задоволенню. 
 
Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.
 
Згідно статті 19 Закону України «Про заставу» за рахунок  заставленого  майна  заставодержатель  має  право задовольнити свої вимоги в  повному  обсязі,  що  визначається  на момент фактичного задоволення, включаючи  проценти,  відшкодування збитків,  завданих  прострочкою  виконання    (а    у    випадках, передбачених законом чи договором, - неустойку), необхідні витрати на утримання заставленого майна, а  також  витрати  на  здійснення 
забезпеченої заставою вимоги, якщо інше не  передбачено  договором 
застави. 
 
Судами встановлено, що 14 березня 2013 року між ТОВ «Порше Мобіліті» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, за умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі 467 433 грн 30коп., що еквівалентно 57 487 доларам 80 центам США, та додатковий кредит у розмірі 257 477 грн 85 коп., що еквівалентно 31 666 доларам 20 центам США, строком на 60 місяців зі сплатою 9,90 % річних.
 
15 березня 2013 року з метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між сторонами укладено договір застави транспортного засобу № 50007911, предметом якого є автомобіль AUDI, модель  Q7, 2012 року випуску, номер кузова НОМЕР_1, номерний знак НОМЕР_2. 
 
11 травня 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Саменовою Г. В. вчинено виконавчий напис, яким звернуто стягнення на вказаний предмет застави у рахунок погашення вимог                           ТОВ «Порше Мобіліті» у розмірі 833 557 грн 36 коп., з яких сума кредиту                             740 070 грн 70 коп. та штраф у розмірі 93 486 грн 66 коп.
 
Відповідно до положень статті 24 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» звернення стягнення на  предмет  забезпечувального  обтяження здійснюється на підставі рішення суду виконавчого напису нотаріуса в  порядку,  встановленому  законом,  або  в  позасудовому порядку згідно із цим Законом.Обтяжувач, який  ініціює  звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження,  зобов'язаний до початку процедури звернення стягнення зареєструвати в Державному  реєстрі  відомості про звернення стягнення на предмет обтяження. 
 
За вимогами статті 27 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», якщо інше  не  встановлено цим Законом,  обтяжувач,  який має намір звернути стягнення на предмет забезпечувального обтяження  в позасудовому  порядку,  зобов'язаний  надіслати  боржнику та іншим обтяжувачам, на користь яких встановлено зареєстроване обтяження, письмове повідомлення  про  порушення забезпеченого  обтяженням зобов'язання. Повідомлення надсилається одночасно з реєстрацією в 
Державному реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет 
забезпечувального обтяження.
 
Повідомлення повинно містити таку інформацію: 1) зміст порушення, вчиненого боржником; 2) загальний  розмір  не  виконаної  боржником   забезпеченої обтяженням вимоги; 3) опис предмета забезпечувального обтяження; 4) посилання  на  право  іншого обтяжувача,  на користь якого встановлено зареєстроване  обтяження, виконати порушене  зобов'язання боржника до моменту реалізації предмета обтяження або до переходу права власності на нього обтяжувачу; 5) визначення позасудового способу  звернення  стягнення  на предмет  забезпечувального  обтяження,  який має намір застосувати обтяжувач; 6) вимогу до  боржника  виконати  порушене  зобов'язання або передати предмет забезпечувального обтяження у   володіння обтяжувачу протягом 30 днів з  моменту  реєстрації  в  Державному реєстрі  відомостей про звернення стягнення   на предмет забезпечувального обтяження. 
 
Згідно частини другої статті 28 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», якщо протягом 30  днів  з  моменту  реєстрації  в  Державному реєстрі  відомостей   про   звернення   стягнення на предмет забезпечувального обтяження зобов'язання боржника, виконання якого забезпечене  обтяженням,  залишається  невиконаним  і  в разі якщо предмет  забезпечувального  обтяження  знаходиться у   володінні боржника,  останній  зобов'язаний  на  вимогу  обтяжувача  негайно передати предмет обтяження у володіння обтяжувача.  До  закінчення процедури   звернення  стягнення  обтяжувач  зобов'язаний  вживати заходи  щодо  збереження відповідного рухомого майна  згідно  з вимогами, встановленими статтею 8 цього Закону. 
 
Таким чином, перебіг 30-денного строку, протягом якого боржник-заставодавець зобов'язаний усунути порушення основного зобов'язання, починається із моменту  реєстрації  в  Державному реєстрі обтяжень рухомого майна відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження. 
 
Суди встановили, що відомості про звернення стягнення на автомобіль AUDI, модель  Q7, 2012 року випуску, номер кузова НОМЕР_1, номерний знак НОМЕР_2, одночасно із надсиланням ОСОБА_1  повідомлення про усунення порушення зобов'язання до Державного реєстру обтяжень рухомого майна не вносилися. За таких обставин, перебіг вищезазначеного 30-денного строку у спірних правовідносинах не почався. 
 
Пунктом 2.3. глави 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, визначено, що вчинення виконавчого напису в разі порушення основного зобов'язання та (або) умов іпотечного договору здійснюється нотаріусом після спливу тридцяти днів з моменту надісланих іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця.
 
Тобто законодавець визначив, що для звернення стягнення на предмет застави необхідно письмово повідомити боржника про порушення  забезпеченого обтяженням зобов'язання та зареєструвати в Реєстрі відомості про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження.
 
Вказані вимоги є імперативними і не виконуються на розсуд стягувача.
 
Закон України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» пов'язує можливість звернення стягнення на предмет застави не лише з виконанням чи невиконанням боржником вимоги усунути порушення зобов'язання або передати предмет забезпечувального обтяження у володіння обтяжувачу, але й встановлює відповідний строк для такого виконання - протягом 30 днів, та пов'язує початок спливу вказаного строку з моментом реєстрації в Реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, а отже, і подальших дій зі звернення стягнення на предмет застави.
 
Тобто ухилення від надіслання боржнику повідомлення про порушення запеченого обтяженням зобов'язання, реєстрації в Реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, а також недотримання 30-денного строку з моменту реєстрації в Реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження вважаються порушеннями, які унеможливлюють вчинення нотаріусом виконавчого напису про звернення стягнення на предмет застави.
 
Зазначена правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду № 14-83цс18. 
 
Відповідно до положень частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Таким чином, виконавчий напис від 11 травня 2016 року про звернення стягнення на предмет застави вчинено нотаріусом до спливу встановленого спеціальним для спірних правовідносин Законом України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» 30-денного строку (перебіг якого не почався) із моменту  реєстрації  в  Державному реєстрі обтяжень рухомого майна відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, тобто із порушенням пункту 2.3. глави 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України та вимог статей 24, 27, 28 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень». 
 
Висновки апеляційного суду про те, що ні Закон України «Про нотаріат», ні Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України не містить обов'язку нотаріуса при вчиненні виконавчого напису здійснювати перевірку внесення заставодержателем до Державного реєстру відомостей про звернення стягнення на предмет застави, свідчать про неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права з огляду на таке.
 
Відповідно до положень пунктів 2, 4, 5 Порядку ведення Державного реєстру обтяжень рухомого майна, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 05 липня 2004 року № 830, державний реєстр обтяжень рухомого майна - єдина комп'ютерна база даних про виникнення, зміну, припинення обтяжень, а також про звернення стягнення на предмет обтяження. Державна реєстрація відомостей про виникнення, зміну, припинення обтяжень, а також про звернення стягнення на предмет обтяження проводиться шляхом внесення до Реєстру запису, а також змін і додаткових відомостей до запису. Державна реєстрація приватних обтяжень рухомого майна проводиться будь-яким нотаріусом або його помічником, які відповідно до законодавства отримали ідентифікатор доступу до Реєстру, а також адміністратором Реєстру та його філіями на підставі відповідного договору.
 
Враховуючи те, що на нотаріуса покладається функція щодо державної реєстрації відомостей про звернення стягнення на предмет обтяження, він зобов'язується при вчиненні нотаріальних дій, у тому числі під час вчинення виконавчого напису, керуватися законодавством, яке регулює порядок  звернення стягнення на предмет застави, тобто Законом України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» у тому числі. Крім того, при розбіжності між загальним і спеціальним нормативно-правовими актами перевага надається спеціальному, якщо його не скасовано виданим пізніше загальним актом.
 
Таким чином, апеляційним судом скасовано рішення суду першої інстанції, яке відповідає закону, що в силу статті 413 ЦПК України є підставою скасування рішення апеляційного суду із залишенням в силі рішення суду першої інстанції. 
 
З урахуванням викладеного та керуючись статтями 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
П О С Т А Н О В И В:
 
Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 - задовольнити.
Рішення апеляційного суду м. Києва від 15 листопада 2016 року скасувати, залишити в силі рішення Дніпровського районного суду м. Києва                                    від 07 вересня 2016 року. 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає. 
 
Головуючий                                                          В. С. Висоцька
 
Судді:                                                                      С. Ю. Мартєв
 
                                                                             В. В. Пророк
 
                                                                             І. М. Фаловська
 
                                                                               С. П. Штелик