ПОСТАНОВА
Іменем України

15 січня 2019 року 
Київ
справа №820/19950/14
касаційне провадження №К/9901/8222/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
головуючого - Шипуліної Т.М.,
суддів: Бившевої Л.І., Хохуляка В.В.
розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Ремонтно-торгівельне підприємство «СНАБСЕРВІС» на постанову Харківського окружного адміністративного суду від 11.03.2015 (суддя Горшкова О.О.) та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 27.04.2015 (головуючий суддя - Калиновський В.А., судді: Філатов Ю.М., Бенедик А.П.) у справі № 820/19950/14 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Ремонтно-торгівельне підприємство «СНАБСЕРВІС» до Західної об'єднаної державної податкової інспекції м. Харкова Головного управління Міндоходів у Харківській області про скасування податкового повідомлення-рішення, 
В С Т А Н О В И В:
Товариство з обмеженою відповідальністю «Ремонтно-торгівельне підприємство «СНАБСЕРВІС» звернулося до суду з адміністративним позовом до Західної об'єднаної державної податкової інспекції м. Харкова Головного управління Міндоходів у Харківській області про скасування податкового повідомлення-рішення від 02.12.2014 №0000752211 про збільшення грошового зобов'язання з податку на додану вартість у загальній сумі 71335грн., в тому числі: в сумі 57068грн. основного платежу та в сумі 14267грн. штрафних (фінансових) санкцій.
Позивач свої вимоги обґрунтовує тим, що договори, укладені з контрагентами, в судовому порядку недійсними не визнавались. Крім того, наголошує на тому, що порушення контрагентами вимог податкового законодавства не може мати наслідком позбавлення позивача права формування податкового кредиту за операціями з такими контрагентами. 
Харківський окружний адміністративний суд постановою від 11.03.2015, яку залишено без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 27.04.2015, позов залишив без задоволення. 
Свої висновки суди першої та апеляційної інстанцій мотивували не підтвердженням первинними документами реального здійснення спірних операцій.
Товариство з обмеженою відповідальністю «Ремонтно-торгівельне підприємство «СНАБСЕРВІС» звернулося до суду касаційної інстанції з касаційною скаргою, у якій просило постанову Харківського окружного адміністративного суду від 11.03.2015 та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 27.04.2015 скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.
В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на порушення судами першої та  апеляційної інстанцій норм матеріального права, зокрема, пунктів 198.2, 198.3, 198.6 статті 198 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), статей 3, 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), статті 204, частини другої статті 215 Цивільного кодексу України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
Переглядаючи оскаржувані судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, перевіряючи дотримання судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права при встановленні фактичних обставин у справі та правильність застосування ним норм матеріального права, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на таке.
Суди попередніх інстанцій встановили, що підставою для прийняття податковим органом оскарженого податкового повідомлення-рішення від 02.12.2014 №0000752211, слугували висновки документальної позапланової виїзної перевірки податкового органу, викладені в акті від 19.11.2014 №4188/20-33-22-01-07/39069028, щодо порушення позивачем пунктів 198.2, 198.3, 198.6 статті 198 Податкового кодексу України, частини третьої статті 5, частини першої статті 7 Господарського кодексу України, частини другої статті 3 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», пунктів 1.2, 2.7 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 №88, пунктів 3.1, 4.1, 8 Порядку заповнення і подання податкової звітності з податку на додану вартість, затвердженого наказом Державної податкової адміністрації України від 25.01.2011 №41. 
Такі порушення полягали у включенні позивачем до складу податкового кредиту податку на додану вартість за операціями з придбання у Товариства з обмеженою відповідальністю «Юрполіс-Компані» на підставі договору від 03.04.2014 №0304 юридичних послуг та у Товариства з обмеженою відповідальністю «Філакс» на підставі договору від 01.04.2014 №0104 товарів (запасні частини до транспортних засобів, аксесуари, запасні частини промислового значення, інструмент, метизи), які, на думку податкового органу, не мають реального характеру.
Підстави для виникнення у платника податку на додану вартість права на податковий кредит, порядок його формування визначено статтею 198 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
За умови реального здійснення платником податку господарської операції з придбання товару (робіт, послуг), яка призвела до об'єктивної зміни складу активів платника податків - покупця у зв'язку з його господарською діяльністю, дотримання ним вимог статті 198 Податкового кодексу України при формуванні податкового кредиту з податку на додану вартість, а також оформлення таких операцій належним чином складеними первинними документами, які містять достовірні відомості про їх обсяг та зміст, підстави для позбавлення платника податку права на податковий кредит відсутні. 
При цьому потрібно, щоб ці документи підтверджували і розкривали суть, внутрішню сторону господарських операцій, їх справжність, економічну вигоду (виправданість, ризик) й ділову мету. Щоб так кваліфікувати природу господарських операцій, необхідно послатись на допустимі та належні докази, якими засвідчується стан (якість) таких операцій. Без цього неможливо перевірити правильність обчислення і сплати сум податкових (грошових) зобов'язань на підставі таких операцій.
Згідно з частиною другою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній на час вирішення спору в судах попередніх інстанцій) в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Разом з тим, за змістом статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній на час вирішення спору в судах попередніх інстанцій) розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
У спірній ситуації суди першої та апеляційної інстанцій виходили з того, що долучені позивачем до матеріалів справи договір про надання юридичних послуг, акт прийому-передачі робіт (надання послуг), протокол встановлення договірної ціни не є достовірними доказами фактичного здійснення оспорюваних операцій з Товариством з обмеженою відповідальністю «Юрполіс-Компані». 
Так, у представленому акті прийому-передачі виконаних послуг міститься лише найменування наданої послуги, що позбавляє можливості встановити обсяг отриманої консультації, кількість витраченого часу, зміст вирішених правових питань, а також ідентифікувати участь контрагентів у наданні послуг. Подані позивачем документи не розкривають спектр наданих послуг (які дії включали в себе послуги), як і не визначають відповідальних осіб щодо їх надання та отримання.
При цьому позивачем не вказано, яким чином отримані послуги стосуються його господарської діяльності та не надано доказів, які б підтверджували факт використання отриманих послуг у власній господарській діяльності. 
Крім того, Товариством з обмеженою відповідальністю «Ремонтно-торгівельне підприємство «СНАБСЕРВІС» не надано доказів здійснення розрахунків за договірними зобов'язаннями з Товариством з обмеженою відповідальністю «Юрполіс-Компані». 
Судами також встановлено, що матеріалами справи не підтверджується і фактичне виконання господарських операцій позивача з Товариством з обмеженою відповідальністю «Філакс».
Так, Товариство з обмеженою відповідальністю «Ремонтно-торгівельне підприємство «СНАБСЕРВІС», наголошуючи на тому, що фактична поставка придбаного у Товариства з обмеженою відповідальністю «Філакс» товару здійснювалась за рахунок покупця на підставі укладеного з Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 договору від 01.04.2014 №0104-14 про надання транспортних послуг, не надало доказів здійснення оплати за такі послуги, а також податкових накладних, включених до реєстру отриманих/виданих податкових накладних за такими операціями.
У товарно-транспортних накладних у графі «пункт навантаження» зазначено адресу (Харківська область, м. Дергачі, вул. Панфілова, 6), яка не відповідає адресі вантажовідправника (м. Харків, вул. Академіка Проскури, 1). При цьому жодних пояснень з цього приводу позивачем не надано.
Судами також встановлено, що у матеріалах справи відсутні документи щодо обліку руху товарів на складі позивача, зокрема, оборотно-сальдових відомостей, актів прийому товарів, актів/накладних на внутрішнє переміщення товарів, звітів про рух товарно-матеріальних цінностей в розрізі контрагентів.
Крім того, позивачем не надано судам документів (сертифікат якості, товарні накладні, рахунок), наявність яких передбачалася в умовах договорів купівлі-продажу з контрагентами щодо реалізації придбаних у Товариства з обмеженою відповідальністю «Філакс» товарів. 
За таких обставин є правильним висновок судових інстанцій про те, що позивачем не доведено, що здійснені ним з Товариством з обмеженою відповідальністю «Юрполіс-Компані» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Філакс» операції носять реальний характер, а придбані послуги та товари відповідно стосуються його господарської діяльності.
Обґрунтування касаційної скарги позивача фактично зводяться до вимог здійснити переоцінку встановлених судами обставин справи, а також надати перевагу одним доказам над іншими, що виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції згідно з положеннями частини другої статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній з 15.12.2017). Фактично касаційна скарга містить ті ж мотиви, які наводилися позивачем у позовній заяві та яким надавалася оцінка судами попередніх інстанцій.
З огляду на викладене та враховуючи, що за правилами частини другої статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази, а суди попередніх інстанцій не допустили порушення норм процесуального права, які б могли вплинути на встановлення дійсних обставин справи, та правильно застосували норми матеріального права, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Ремонтно-торгівельне підприємство «СНАБСЕРВІС» без задоволення, а оскаржених судових рішень - без змін. 
Керуючись статтями 341, 343, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, 
П О С Т А Н О В И В:
Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Ремонтно-торгівельне підприємство «СНАБСЕРВІС» залишити без задоволення.
Постанову Харківського окружного адміністративного суду від 11.03.2015 та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 27.04.2015 у справі №820/19950/14 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.
Судді Верховного Суду | | Т.М.Шипуліна Л.І.Бившева В.В.Хохуляк