ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2019 року 
м. Київ

Справа №  905/368/17 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Катеринчук Л.Й. - головуючий, Білоус В.В., Погребняк В.Я.

учасники справи:
позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю "В.М.",
відповідач - Державне підприємство "Донецька залізниця", 
Слов'янський міськрайонний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області  
розглянув в порядку письмового провадження касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "В.М."
на постанову Донецького апеляційного господарського суду 
від 10.09.2018
у складі колегії суддів: Мартюхіна Н.О. (головуючий), Геза Т.Д., Дучал Н.М.
та ухвалу Господарського суду Донецької області 
від 21.06.2018 
у складі судді Левшиної Г.В.
за скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "В.М."
на бездіяльність Слов'янського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області  
у справі №905/368/17
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "В.М."
до Державного підприємства "Донецька залізниця"
про стягнення заборгованості на суму 489 664, 61 грн. 

ПРОЦЕДУРА КАСАЦІЙНОГО ПРОВАДЖЕННЯ У ВЕРХОВНОМУ СУДІ
1. 12.10.2018 поштовим відправленням Товариство з обмеженою відповідальністю "В.М." звернулося безпосередньо до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Донецького апеляційного господарського суду від 10.09.2018 та ухвалу Господарського суду Донецької області від 21.06.2018 у справі №905/368/17 в порядку статей 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) та клопотало про поновлення строку на касаційне оскарження.
2. Автоматизованою системою документообігу суду для розгляду справи №905/368/17 було визначено колегію суддів Верховного Суду у складі: головуючий суддя - Катеринчук Л.Й., суддя - Білоус В.В., суддя - Погребняк В.Я., що підтверджується протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.10.2018.
3. Ухвалою від 29.10.2018 Верховний Суд поновив Товариству з обмеженою відповідальністю "В.М." строк на касаційне оскарження, відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "В.М." на постанову Донецького апеляційного господарського суду від 10.09.2018 та ухвалу Господарського суду Донецької області від 21.06.2018 у справі №905/368/17 та ухвалив здійснити перегляд постанови Донецького апеляційного господарського суду від 10.09.2018 та ухвали Господарського суду Донецької області від 21.06.2018 у справі №905/368/17 в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
4. Відзиву на касаційну скаргу позивача не надходило.
ПРОВАДЖЕННЯ У СУДАХ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ
Розгляд справи судом першої інстанції та прийняте ним рішення
5. Рішенням Господарського суду Донецької області від 05.04.2017 у справі №905/368/17 позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "В.М." (далі - ТОВ "В.М.", скаржник) задоволено частково, стягнено з Державного підприємства "Донецька залізниця" (далі - ДП "Донецька залізниця", боржник) основний борг на суму 297 697, 68 грн., 3% річних на суму 18 262, 91 грн. та інфляційні на суму 142 071, 99 грн., а всього заборгованості на суму 458 032, 58 грн., судовий збір в розмірі 6 870, 93 грн.
5.1. 20.04.2017 на виконання рішення від 05.04.2017 Господарським судом Донецької області видано наказ.
6. 08.05.2018 на адресу Господарського суду Донецької області надійшла скарга №595/01-3 від 27.04.2018 ТОВ "В.М." на бездіяльність Слов'янського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області при виконанні рішення від 05.04.2017 у справі №905/368/17, в якій скаржник просив визнати:
- неправомірною бездіяльність старшого державного виконавця щодо невиконання частини 2 статті 37 Закону України "Про виконавче провадження" та зобов'язання державного виконавця скласти акт про наявність підстав для повернення ТОВ "В.М." наказу Господарського суду Донецької області у справі №905/368/17 від 20.04.2017 відповідно до пунктів 2, 9 частини 1 статті 37 Закону України "Про виконавче провадження";
- неправомірною бездіяльність виконуючого обов'язки начальника Слов'янського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області щодо незастосування Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" та зобов'язати керівника Слов'янського МВДВС ГТУЮ у Донецькій області протягом 10 днів з дня складання державним виконавцем акта про наявність підстав для повернення ТОВ "В.М." наказу від 20.04.2017 підготувати та подати до Державної казначейської служби України оригінал виконавчого документа разом із супровідним листом та засвідчені належним чином державним виконавцем копії інших матеріалів виконавчого провадження.
6.1. Ухвалою від 21.06.2018 Господарський суд Донецької області, з посиланням на статтю 129 Конституції України, статті 181, 263 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), статті 1, 37 Закону України "Про виконавче провадження", статті 1, 2 Закону України "Про введення мораторію на примусову реалізацію майна", статтю 4 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень", відмовив у задоволенні скарги №595/01-3 від 27.04.2018 ТОВ "В.М." на бездіяльність Слов'янського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області при виконанні рішення від 05.04.2017.
6.2. Місцевим судом встановлено та обґрунтовано ухвалу тим, що:
- згідно із наявним в матеріалах скарги листом Слов'янського МВДВС ГТУЮ у Донецькій області від 07.02.2018 №14.19.21/130 на запит стягувача про хід виконавчого провадження повідомлено про те, що 04.08.2017 зазначене виконавче провадження ВП №54015476 приєднано до зведеного виконавчого провадження, до якого входять 364 виконавчі провадження про стягнення з боржника загальної суми 6 806 282 грн.; 
- згідно із наявною в матеріалах зведеного виконавчого провадження копією листа державного виконавця від 07.02.2018 №14.19.21/130, постановою від 28.04.2016 накладено арешт на майно боржник та оголошено заборону на його відчуження;
- під час виконання наказу Господарського суду Донецької області від 20.04.2017 у справі №905/368/17 та проведення відповідних виконавчий дій виявлено наявне на праві власності боржника рухоме майно, на яке державним виконавцем накладено арешт та оголошено в розшук з метою подальшої реалізації. Крім того, державним виконавцем в ході примусового виконання встановлено зареєстроване за боржником нерухоме майно;
- згідно з відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань - центральним органом виконавчої влади, до сфери управління якого належить Державне підприємство "Донецька залізниця" або частка держави у статутному капіталі юридичної особи, якщо частка становить не менше 25 відсотків, є Державна адміністрація залізничного транспорту України;
- місцевим судом враховано, що мораторій на застосування примусової реалізації майна державних підприємств розповсюджується лише на нерухоме майно та виходячи з наявності рухомого майна боржника, на яке можливе звернення стягнення, відсутні підстави для повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пункту 2 частини 1 статті 37 Закону України "Про виконавче провадження", тому, враховуючи відсутність встановленої законом заборони звернення стягнення на майно боржника, місцевий суд дійшов висновку, що будь-які правові підстави для повернення наказу від 20.04.2017 стягувачу відсутні;
- щодо посилання стягувача на положення Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" місцевий суд зазначив, що оскільки підстав, передбачених пунктами 2, 9 частини 1 статті 37 Закону України "Про виконавче провадження" не встановлено, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для виконання наказу від 20.04.2017 Державною казначейською службою в порядку, передбаченому Законом України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень".
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції
7. Постановою від 10.09.2018 Донецький апеляційний господарський суд апеляційну скаргу ТОВ "В.М." залишив без задоволення, ухвалу Господарського суду Донецької області від 21.06.2018 у справі №905/368/17 залишив без змін.
7.1. Постанова суду апеляційної інстанції, з посиланням на статті 1, 2, 6, 13, 18 37, 47 Закону України "Про виконавче провадження", статтю 1, Закону України "Про введення мораторію на примусову реалізацію майна", статтю 4 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень", мотивована тим, що: 
- матеріалами справи підтверджено, що у боржника наявне майно, яке може бути примусово реалізовано державним виконавцем під час виконавчого провадження шляхом звернення стягнення на активи, але встановити їх наявність у боржника та віднести до оборотних чи не оборотних, які безперешкодно можуть бути продані для задоволення вимог стягувача, тимчасово не передбачається можливим в силу обставин окупації території міста Донецьк;
- оскільки державним виконавцем не встановлено підстав для повернення виконавчого документа стягувачу, передбачених пунктами 2-4, 9 частини 1 статті 37 Закону України "Про виконавче провадження", суд апеляційної інстанції погодився з висновком місцевого суду, що виконання наказу Господарського суду Донецької області №905/368/17 від 20.04.2017 за рахунок державних коштів, відповідно до положень Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" є передчасним. При цьому, заявником - ТОВ "В.М." не надало належних та допустимих доказів в розумінні статей 76, 77 ГПК України, які б свідчили про можливість повернення виконавчого документа стягувачу, передбачених пунктами 2-4, 9 частини 1 статті 37 Закону України "Про виконавче провадження";
- апеляційний суд дійшов висновку, що положеннями Закону України "Про виконавче провадження" та Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" не визначено, що кожний випадок спливу шестимісячного строку при виконанні ДВС судового наказу, за яким боржником є державне підприємство, викликає безумовний обов'язок у державного виконавця скласти акт про відсутність майна у боржника та передати виконавчий документ до Державної казначейської служби для виконання рішення за рахунок державних коштів, та це свідчить про обов'язок держави виконати таке рішення за боржника. На даний час покладення обов'язку на Державний бюджет України здійснити виконання судового рішення на користь іншого суб'єкта господарювання замість боржника за зазначених обставин наявності у такого боржника - державного підприємства власного майна, за рахунок якого можливе виконання рішення, є безпідставним, не справедливим, та не відповідає меті Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень";
- апеляційний суд зазначив, що Законами України "Про тимчасові заходи на проведення антитерористичної операції", "Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях" та "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" не передбачено покладення обов'язку на Державний бюджет України виконання рішень по зобов'язаннях підприємств державної форми власності, активи яких знаходяться на тимчасово не підконтрольній території України; 
- висновки в рішеннях Європейського суду з прав людини, на які посилався скаржник в апеляційній скарзі щодо тривалого невиконання остаточних рішень, не можуть у даному випадку братись до уваги в повній мірі, оскільки ці рішення ухвалювались проти України без врахування обставин неможливості органом примусового виконання виявити та реалізувати активи боржника, що знаходиться на території, на якій тимчасово не функціонують органи державної влади України. 
УЗАГАЛЬНЕНІ ДОВОДИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ В КАСАЦІЙНОМУ СУДІ
Доводи скаржника (ТОВ "В.М.", позивач у справі)
8. Скаржник доводив, що суди попередніх інстанцій з порушенням статті 2 Закону України "Про введення мораторію на примусову реалізацію майна", підпункту 14.1.138 статті 14 Податкового кодексу України та підпунктів 5.1.4., 5.1.5. Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 7 "Основні засоби", затвердженого наказом Міністерства фінансів України №92 від 27.04.2000, поклали в основу своїх рішень помилковий висновок про те, що виявлене державним виконавцем рухоме майно боржника не належить до основних засобів боржника та, відповідно, на таке рухоме майно може бути звернено стягнення і відсутні підстави для повернення виконавчого документа стягувачу відповідно до статті 4 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень", на підставі пунктів 2, 9 частини 1 статті 37 Закону України "Про виконавче провадження", що призвело до неправильного вирішення справи та позбавило ТОВ "В.М." права скористатись гарантією, яка передбачена Законом України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень".
8.1. Скаржник аргументував, що висновок апеляційного суду про те, що Законом України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" та іншими законами не передбачено обов'язку Державного бюджету України виконувати судові рішення щодо зобов'язань підприємств державної форми власності, активи яких знаходяться на тимчасово непідконтрольній території, не відповідає Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень", а зазначений Закон містить гарантію, яка поширюється на всі державні підприємства, що знаходяться на підконтрольній території України та окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях, тому прийнята апеляційним судом постанова порушує вимоги статті 2 Конституції України, статті 1 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України", оскільки вважає, що Закон України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" не поширюється на боржника, місцезнаходженням є непідконтрольна територія України.
8.2. Скаржник зазначив, що відмова апеляційним судом від застосування рішень Європейського суду з прав людини у справах "Сокур проти України", "Чіжов проти України", "Півень проти України", "Півень проти України" є порушенням частини 4 статті 11 ГПК України, відповідно до якої практика ЄСПЛ є джерелом права. 
НОРМИ ПРАВА, ЩО ПІДЛЯГАЮТЬ ЗАСТОСУВАННЮ 
9. Закон України "Про виконавче провадження" №1404-VIII від 02.06.2016
Частина 1 статті 37 - виконавчий документ повертається стягувачу, якщо:
1) стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа;
2) у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними;
3) стягувач відмовився залишити за собою майно боржника, нереалізоване під час виконання рішення, за відсутності іншого майна, на яке можливо звернути стягнення;
4) стягувач перешкоджає проведенню виконавчих дій або не здійснив авансування витрат виконавчого провадження, передбачене статтею 43 цього Закону, незважаючи на попередження виконавця про повернення йому виконавчого документа;
5) у результаті вжитих виконавцем заходів неможливо встановити особу боржника, з'ясувати місцезнаходження боржника-юридичної особи, місце проживання, перебування боржника-фізичної особи (крім випадків, коли виконанню підлягають виконавчі документи про стягнення аліментів, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров'я, у зв'язку з втратою годувальника, про відібрання дитини, а також виконавчі документи, за якими мають бути стягнуті кошти чи інше майно, та інші виконавчі документи, що можуть бути виконані без участі боржника);
6) у боржника відсутнє визначене виконавчим документом майно, яке він за виконавчим документом повинен передати стягувачу в натурі;
7) боржник - фізична особа (крім випадків, коли виконанню підлягають виконавчі документи про стягнення аліментів, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров'я, у зв'язку із втратою годувальника, а також виконавчі документи про відібрання дитини) чи транспортні засоби боржника, розшук яких здійснювався поліцією, не виявлені протягом року з дня оголошення розшуку;
8) відстрочка виконання рішення, надана судом, яким постановлено рішення, не закінчилася;
9) законом встановлено заборону щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо в нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення;
10) відсутня його згода на заміщення приватного виконавця у випадках, передбачених Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів";
11) запроваджено тимчасову адміністрацію банку-боржника, крім рішень немайнового характеру.
Частина 2 статті 37 - про наявність обставин, зазначених у пунктах 2-6 частини першої цієї статті, виконавець складає акт.
Частина 3 статті 37 - у разі повернення виконавчого документа з підстав, передбачених частиною першою цієї статті, стягувачу повертаються невикористані суми внесеного ним авансового внеску. На письмову вимогу стягувача виконавцем надається звіт про використання авансового внеску. У разі повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пунктів 1, 3, 11 частини першої цієї статті арешт з майна знімається.
Частина 5 статті 37 - повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред'явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 12 цього Закону.
10. Податковий кодекс України 
Підпункт 14.1.138. пункту 14.1 статті 14 - основні засоби - матеріальні активи, у тому числі запаси корисних копалин наданих у користування ділянок надр (крім вартості землі, незавершених капітальних інвестицій, автомобільних доріг загального користування, бібліотечних і архівних фондів, матеріальних активів, вартість яких не перевищує 6000 гривень, невиробничих основних засобів і нематеріальних активів), що призначаються платником податку для використання у господарській діяльності платника податку, вартість яких перевищує 6000 гривень і поступово зменшується у зв'язку з фізичним або моральним зносом та очікуваний строк корисного використання (експлуатації) яких з дати введення в експлуатацію становить понад один рік (або операційний цикл, якщо він довший за рік).
11. Закон України "Про введення мораторію на примусову реалізацію майна"
Частина 1 статті 1 - встановити мораторій на застосування примусової реалізації майна державних підприємств та господарських товариств, у статутних капіталах яких частка держави становить не менше 25 відсотків (далі - підприємства), до вдосконалення визначеного законами України механізму примусової реалізації майна. 
Частина 2 статті 1 - дія мораторію, встановлена частиною першою цієї статті, не поширюється на застосування примусової реалізації майна (за виключенням об'єктів, що відповідно до закону не підлягають приватизації, а також підприємств, перед якими у держави є підтверджена в установленому порядку заборгованість з відшкодування різниці в тарифах на теплову енергію та послуги з опалення, що вироблялися, транспортувалися та постачалися населенню) для погашення заборгованості перед Національною акціонерною компанією "Нафтогаз України" та її дочірніми підприємствами, що здійснювали постачання природного газу на підставі ліцензії. Порядок реалізації майна встановлюється Кабінетом Міністрів України.
12. Господарський процесуальний кодекс України
Стаття 339. Право на звернення із скаргою до суду
1. Сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права.
Стаття 340. Подання скарги
1. Скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції.
2. Про подання скарги суд повідомляє відповідний орган державної виконавчої служби, приватного виконавця не пізніше наступного дня після її надходження до суду.
13. Кодекс адміністративного судочинства України
Частина 1 статті 287 - учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.
Частина 2 статті 287 - позовну заяву може бути подано до суду:
1) у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи інтересів;
2) у триденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи інтересів, у разі оскарження постанови про відкладення провадження виконавчих дій.
Частина 3 статті 287 - відповідачем у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби є відповідний орган державної виконавчої служби, а у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності приватного виконавця - приватний виконавець.
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
А. Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів першої та апеляційної інстанцій
А.1. Щодо меж розгляду справи судом касаційної інстанції
14. З урахуванням повноважень касаційного суду відповідно до статті 300 ГПК України, Верховний Суд вважає прийнятною касаційну скаргу щодо доводів скаржника про неправильне застосування судами положень статей 11, 37 Закону України "Про виконавче провадження", статті 2 Закону України "Про введення мораторію на примусову реалізацію майна", підпункту 14.1.138 статті 14 Податкового кодексу України, підпунктів 5.1.4., 5.1.5. Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 7 "Основні засоби", затвердженого наказом Міністерства фінансів України №92 від 27.04.2000.
А.2. Щодо застосування норм матеріального та процесуального права 
15. За загальним правилом, передбаченим частиною 1 статті 74 Закону України "Про виконавче провадження" (№1404-VIII від 02.06.2016), з урахуванням вимог статей 447, 448 ЦПК України, статей 339, 340 ГПК України, частини 5 статті 287 КАС України в редакціях від 03.10.2017, у разі оскарження рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу ДВС або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого за правилами цивільного судочинства, зазначена скарга розглядається судом, який ухвалив зазначене рішення, за правилами цивільного судочинства.
Якщо скарга подається на рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб ДВС щодо виконання судового рішення, ухваленого за правилами господарського судочинства, таку скаргу розглядає відповідний господарський суд, який ухвалив таке рішення, за правилами господарського судочинства.
Адміністративні справи з приводу рішень, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи ДВС щодо виконання ними рішень, ухвалених місцевим загальним судом як адміністративним судом, розглядаються місцевим загальним судом як адміністративним судом, який видав виконавчий лист.
Це правило діє і при виконанні зведеного виконавчого провадження, в якому об'єднані судові рішення, ухвалені за правилами однієї юрисдикції. 
При виконанні судових рішень діє правило існування одного виконавчого провадження про примусове виконання щодо одного боржника незалежно від кількості судових рішень та юрисдикцій, в яких ці судові рішення, що підлягають примусовому виконанню, були ухвалені, та кількості стягувачів.
Існує лише одна підстава для виведення виконавчого документа зі зведеного виконавчого провадження - наявність підстав для завершення виконавчого провадження. Правом виведення виконавчого документа зі зведеного виконавчого провадження наділений лише державний чи приватний виконавець, на виконанні якого перебуває зведене виконавче провадження, про що ухвалюється відповідна постанова. Суд такими повноваженнями не наділений.
Закон не передбачає порядку розгляду скарг на рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи органу ДВС або приватного виконавця під час виконання зведеного виконавчого провадження, в якому об'єднано виконання судових рішень, ухвалених судами за правилами різних юрисдикцій.
Оскарження рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу ДВС або приватного виконавця під час виконання зведеного виконавчого провадження, в якому об'єднано виконання судових рішень, ухвалених судами за правилами різних юрисдикцій, підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства відповідно до частини 1 статті 287 КАС України.
Такого правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у Постановах від 14.03.2018 у справі №660/612/16-ц та від 12.09.2018 у справі №906/530/17.
16. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судами попередніх інстанцій, 04.08.2017 виконавче провадження ВП №54015476 приєднано до зведеного виконавчого провадження, до якого входить 364 виконавчі провадження про стягнення з боржника загальної суми боргу в розмірі 6 806 282 грн. 
Однак, судами не встановлено чи зазначені 364 виконавчі провадження стосуються єдиної юрисдикції - господарської, що визначало б підсудність даного спору суду господарської юрисдикції.
17. Отже, для правильного вирішення спору про законність дій (бездіяльності) державного виконавця у зведеному виконавчому провадженні судам першочергово належить дослідити підсудність розгляду спору саме господарському суду, оскільки порушення правил юрисдикції відповідно до статей 20-23 ГПК України є безумовною підставою для скасування прийнятих у справі судових рішень згідно із статтею 313 ГПК України.
З огляду на те, що судами першої та апеляційної інстанцій не досліджувалися обставини на предмет того, виконавчі провадження яких юрисдикцій (господарської, цивільної чи адміністративної) у кількості 364 виконавчі провадження об'єднано у зведене виконавче провадження, що впливає на визначення підсудності розгляду спору саме суду господарської юрисдикції, колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, вважає передчасними висновки судів першої та апеляційної інстанцій про відмову у задоволенні скарги на дії ДВС.
А.3. Мотиви прийняття (відхилення) доводів касаційної скарги 
18. Доводи скаржника про порушення норм процесуального права Суд вважає частково обґрунтованими з огляду на недослідження судами питання підсудності даного спору саме суду господарської юрисдикції, що є обов'язковим для судів як складова частина права на справедливий суд.
Б. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
19. З огляду на зазначене та наявність порушень норм процесуального права при прийнятті постанови судом апеляційної інстанції та ухвали місцевим судом, Суд дійшов висновку про те, що постанова Донецького апеляційного господарського суду від 10.09.2018 та ухвала Господарського суду Донецької області від 21.06.2018 підлягають скасуванню, а справа переданню на новий розгляд для встановлення обставин, які саме виконавчі провадження (яких юрисдикцій) об'єднано у складі 364 виконавчих проваджень щодо відповідача у даній справі з приєднанням до них виконавчого провадження по виконанню рішення суду від 05.04.2017 у справі №905/368/17 шляхом винесення постанови ДВС 04.08.2017.
В. Судові витрати 
20. У зв'язку із частковим задоволенням касаційної скарги та переданням справи на новий розгляд, Суд вважає, що розгляд спору по суті не завершився, а тому судові витрати відповідно до статті 129 ГПК України не стягуються.
На підставі викладеного та керуючись статтями 301, 308, 310, 315 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду,-
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "В.М." задовольнити частково.
2. Постанову Донецького апеляційного господарського суду від 10.09.2018 та ухвалу Господарського суду Донецької області від 21.06.2018 у справі №905/368/17 скасувати, справу №905/368/17 передати на новий розгляд до Господарського суду Донецької області.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                             Л.Й. Катеринчук
Судді                                                                                                     В.В. Білоус
                                                                                                                      В.Я. Погребняк