П О С Т А Н О В А 

Іменем України
01 листопада 2018 року
м. Київ
Справа № 800/400/17 (П/9901/30/18)
Провадження № 11-512сап18
ВеликаПалата Верховного Суду у складі:
головуючого судді Князєва В. С.,
судді-доповідача Саприкіної І. В.,
суддів Бакуліної С. В., Британчука В. В., Гудими Д. А., Золотнікова О. С., Кібенко О. Р., Лобойка Л. М., Лященко Н. П., Прокопенка О. Б., Рогач Л. І., Ситнік О. М., Уркевича В. Ю., Яновської О. Г., 
за участю:
секретаря судового засідання - Сергійчук Л. Ю.,
позивача - ОСОБА_3,
представника позивача - ОСОБА_4,
представника Вищої ради правосуддя - Склярук Ю. В.,
представника Верховної Ради України - Лаптієва А. М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_3 та Вищої ради правосуддя на рішення Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду (головуючий суддя Білоус О. В., судді: Бевзенко В. М., Шарапа В. М., Данилевич Н. А., Желтобрюх І. Л.) від 03 квітня 2018 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Верховної Ради України, третя особа - Вища рада правосуддя, про визнання нечинною постанови та поновлення на посаді, 
УСТАНОВИЛА:
У червні 2010 року ОСОБА_3 звернувся до Вищого адміністративного суду України з позовом, у якому з урахуванням доповнень просив визнати незаконною Постанову Верховної Ради України (далі - ВРУ, Рада) від 03 червня 2010 року № 2316-VI «Про звільнення суддів» у частині звільнення його з посади судді Голованівського районного суду Кіровоградської області у зв'язку з порушенням присяги судді та зобов'язати відповідача поновити ОСОБА_3 на посаді судді Голованівського районного суду Кіровоградської області.
Вищий адміністративний суд України постановою від 18 серпня 2010 року відмовив у задоволенні цього позову.
Не погодившись із таким рішенням Вищого адміністративного суду України, у лютому 2011 року ОСОБА_3 подав до Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) заяву проти України, у якій скаржився: за ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція), що провадження стосовно його звільнення було несправедливим та суперечило принципу незалежного й безстороннього суду; за ст. 8 Конвенції на те, що звільнення значно вплинуло на його приватне життя.
З огляду на схожість заяви ОСОБА_3 з іншими заявами, поданими до Суду громадянами України, які раніше обіймали посади суддів національних судів, усі ці заяви було об'єднано в одне провадження відповідно до п. 1 правила 42 Регламенту ЄСПЛ.
19 січня 2017 року ЄСПЛ ухвалив рішення у справі «Куликов та інші проти України», зокрема, і за заявою ОСОБА_3 № 12812/11, яким постановив, що Україна порушила стосовно позивача: п. 1 ст. 6 Конвенції у зв'язку з недотриманням принципів незалежності та безсторонності; ст. 8 Конвенції, якою кожному гарантується право на повагу до приватного і сімейного життя.
У контексті обставин справи за заявою ОСОБА_3 ЄСПЛ зазначив, що станом на сьогодні в Україні впроваджується повномасштабна судова реформа, яка включає внесення змін до Конституції та законів України, а також інстанційні зміни. Далі ЄСПЛ звертає увагу, що, ураховуючи обсяг та обставини заяви, яка розглядається (зокрема, і заява ОСОБА_3.), не можна дійти висновку, що ці істотно нові обставини роблять відповідні національні провадження prima facie (з першого погляду) даремними й безрезультатними.
Рішення суду набуло статусу остаточного 19 квітня 2017 року.
У червні 2017 року ОСОБА_3 звернувся до Верховного Суду України із заявою про перегляд з підстави, установленої п. 3 ч. 1 ст. 237 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України; у редакції, чинній на момент звернення із заявою), постанови Вищого адміністративного суду України від 18 серпня 2010 року та просив прийняти нове рішення про задоволення позову.
Верховний Суд України постановою від 11 вересня 2017 року частково задовольнив заяву ОСОБА_3, скасував постанову Вищого адміністративного суду України від 18 серпня 2010 року та направив цю справу на новий розгляд до Вищого адміністративного суду України. 
Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною в згаданій постанові, та визначеним чинним законодавством порядком виконання рішень ЄСПЛ, а також ураховуючи, що Верховний Суд України відповідно до наданих йому повноважень позбавлений процесуальної можливості встановлювати обставини справи, досліджувати докази та оцінювати їх, констатовані ЄСПЛ порушення конвенційних і національних вимог в аспекті справи, що розглядається, може бути усунуто в спосіб скасування постанови Вищого адміністративного суду України від 18 серпня 2010 року й передачі справи до цього суду на новий розгляд, під час якого необхідно ухвалити законне й обґрунтоване судове рішення.
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду рішенням від 03 квітня 2018 року позов задовольнив частково, визнав протиправною та скасував Постанову ВРУ від 03 червня 2010 року № 2316-VI «Про звільнення суддів» у частині звільнення ОСОБА_3 з посади судді Голованівського районного суду Кіровоградської області та передав на повторний розгляд Вищої ради правосуддя (далі - ВРП) вирішення питання щодо наявності підстав для притягнення ОСОБА_3 до дисциплінарної відповідальності. У задоволенні позову в частині вимог про поновлення ОСОБА_3 на посаді судді Голованівського районного суду Кіровоградської області відмовив.
Не погоджуючись із таким рішенням, 26 квітня 2018 року ОСОБА_3 направив до Великої Палати Верховного Суду апеляційну скаргу про скасування рішення Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 03 квітня 2018 року в частині передачі на повторний розгляд ВРП для вирішення питання щодо наявності підстав притягнення його до дисциплінарної відповідальності і просить прийняти в цій частині нове рішення про поновлення його на посаді судді Голованівського районного суду Кіровоградської області.
13 березня 2018 року до Великої Палати Верховного Суду надійшла апеляційна скарга ВРП про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового - про відмову в задоволенні позову у зв'язку з тим, що суд неповно з'ясував усі обставини справи, а тому, на думку ВРП, таке рішення є необґрунтованим і підлягає скасуванню.
ВРУ у відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 проситьзалишити її без задоволення з тих підстав, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим.
Дослідивши наведені в апеляційній скарзі доводи та перевіривши матеріали справи, ВеликаПалата Верховного Суду встановила таке.
Президент України Указом від 18 жовтня 1996 року № 973/96 призначив ОСОБА_3 суддею Голованіського районного суду Кіровоградської області строком на п'ять років, а ВРУ Постановою від 20 вересня 2001 року № 2738-ІІІ обрала його на посаду судді цього ж суду безстроково.
09 червня 2008 року до Вищої ради юстиції (далі - ВРЮ) надійшло звернення народних депутатів України ОСОБА_8, ОСОБА_6, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16 від 03 червня 2008 року щодо наявності підстав для звільнення ОСОБА_3 з посади судді Голованівського районного суду Кіровоградської області за порушення ним присяги. Аналогічне звернення народних депутатів України було скеровано 01 липня 2008 року Головою Комітету Ради з питань правосуддя (далі - Комітет) Ківаловим С. В. на адресу ВРЮ.
22 червня 2009 року ВРЮ прийняла рішення № 16/0/12-09 щодо внесення до Ради подання про звільнення ОСОБА_3 з посади судді за порушення присяги.
Мотивуючи таке рішення, ВРЮ зазначила, що 20 квітня 2005 року до Голованівського районного суду Кіровоградської області надійшла позовна заява ОСОБА_19 до Агрофірми у формі товариства з обмеженою відповідальністю «Мир» (далі - АФ ТОВ «Мир») про розірвання договору оренди землі.
Голованівський районний суд Кіровоградської області рішенням від 20 травня 2005 року під головуванням судді ОСОБА_3 позов ОСОБА_19 до АФ ТОВ «Мир» задовольнив та розірвав договір оренди землі, укладений 02 лютого 2001 року між позивачем та відповідачем. При цьому в матеріалах справи містилася копія свідоцтва про смерть ОСОБА_19, яка померла 01 жовтня 2004 року.
02 червня 2008 року Комітет на засіданні ухвалив рішення рекомендувати Раді звільнити з посади суддю Голованівського районного суду Кіровоградської області ОСОБА_3 у зв'язку з порушенням ним присяги судді. ВРУ Постановою від 03 червня 2010 року № 2316-VI звільнила позивача з посади судді у зв'язку з порушенням присяги відповідно до п. 5 ч. 5 ст. 126 Конституції України.
Указані обставини стали підставою для звернення ОСОБА_3 до суду з адміністративним позовом за захистом порушених, на його думку, прав та інтересів.
Дослідивши наведені в апеляційних скаргах доводи, перевіривши матеріали справи й заслухавши суддю-доповідача про обставини, необхідні для ухвалення судового рішення, Велика Палата Верховного Суду вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.
Розглядаючи справу «Куликов та інші проти України», ЄСПЛ установивпорушення п. 1 ст. 6 Конвенції та зазначив, що національні органи, розглядаючи справи заявників, не були незалежними та неупередженими. Суд послався на висновки, наведені у справі «Олександр Волков проти України» (п. 109-131), у якій було встановлено, що провадження у ВРЮ та Раді характеризувалося великою кількістю системних і загальних недоліків, які поставили під сумнів принципи незалежності та неупередженості, а подальший перегляд справи судом не усунув цих недоліків. Також у цьому рішенні ЄСПЛ застосував висновки, наведені у 
п. 166-167 та 173-185 рішення у справі «Олександр Волков проти України», згідно з якими звільнення заявника з посади судді спричинило втручання у його приватне життя, а також, що таке втручання не відповідало вимогам «якості закону», а тому не було правомірним у розумінні ст. 8 Конвенції. Суд констатував ці порушення щодо всіх заявників у справі «Куликов та інші проти України». 
Відносини, що виникають у зв'язку з обов'язком держави виконати рішення ЄСПЛ у справах проти України, та з необхідністю усунення причин порушення Україною Конвенції і протоколів до неї, регулюються положеннями Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - Закон № 3477-IV).
Відповідно до ст. 2 Закону № 3477-IV рішення ЄСПЛ є обов'язковими для виконання Україною відповідно до ст. 46 Конвенції.
Згідно зі ст. 17 цього Закону суди України застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Важливим елементом верховенства права є гарантія справедливого судочинства. Так, у рішенні від 04 грудня 1995 року у справі «Беллет проти Франції» Суд зазначив, що ст. 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів якого є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які спричиняють втручання в її права.
Разом із цим за приписами підп. «б» ч. 3 ст. 10 Закону № 3477 з метою забезпечення відновлення порушених прав стягувача, крім виплати відшкодування, вживаються додаткові заходи індивідуального характеру, якими є відновлення настільки, наскільки це можливо, попереднього юридичного стану, який стягувач мав до порушення Конвенції, яке здійснюється шляхом повторного розгляду справи адміністративним органом.
На підставі зазначеного, а також ураховуючи встановлені Судом порушення вимог ст. 6, 8 Конвенції під час розгляду справи позивача, Касаційний адміністративний суд у складі Верховного суду дійшов правильного висновку про визнання протиправним та скасування Постанови ВРУ від 03 червня 2010 року № 2316-VI про звільнення ОСОБА_3 з посади судді Голованівського районного суду Кіровоградської області у зв'язку з порушенням ним присяги судді.
З огляду на викладене у Великої Палати Верховного Суду немає підстав для задоволення апеляційної скарги ВРП й скасування рішення Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 03 квітня 2018 року, оскільки правові висновки суду першої інстанції скаржник не спростував, а судове рішення ухвалено відповідно до приписів Закону № 3477, а саме з метою належного виконання рішення ЄСПЛ у справі «Куликов та інші проти України» шляхом повторного розгляду справи, у зв'язку з обов'язком держави виконати рішення ЄСПЛ й необхідністю усунення причин порушення Україною Конвенції.
Щодо позовних вимог про поновлення ОСОБА_3 на посаді судді Голованівського районного суду Кіровоградської області Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновками суду першої інстанції про відмову в їх задоволенні з огляду на таке.
У п. 147 свого рішення у справі «Куликов та інші проти України» ЄСПЛ зазначив, що у більшості справ, у яких було встановлено, що національні провадження суперечили Конвенції, Суд постановляв, що найбільш прийнятною формою компенсації було б відновлення національного провадження. У справі «Олександр Волков проти України» ЄСПЛ дійшов висновку, що відновлення національного провадження не було б адекватним заходом. Беручи до уваги обставини, що призвели до порушень, а також необхідність проведення масштабної реформи системи дисциплінарної відповідальності суддів, Суд у справі «Олександр Волков проти України» зазначив про відсутність підстав вважати, що справу заявника в найближчому майбутньому буде переглянуто відповідно до конвенційних принципів і надав вказівку Уряду забезпечити поновлення заявника на посаді.
При цьому, відхиливши прохання щодо вжиття заходів індивідуального характеру шляхом поновлення ОСОБА_3 на посаді, ЄСПЛ указав на впровадження в Україні станом на сьогодні повномасштабної судової реформи, яка включає внесення змін до Конституції та законів України, а також інституційні зміни, та наголосив на тому, що, ураховуючи обсяг і обставини заяви, що розглядається, не можна дійти висновку, що ці істотно нові обставини роблять відповідні національні провадження prima facie даремними і безрезультатними. Отже, ЄСПЛ вирішив не дотримуватися підходу, обраного у справі «Олександр Волков проти України» щодо вжиття індивідуальних заходів (п. 148 рішення Суду у справі «Куликов та інші проти України»).
Відповідно до абз. 9 ч. 1 ст. 1 Закону № 3477-IV виконання рішення ЄСПЛ включає в себе: а) виплату стягувачеві відшкодування та вжиття додаткових заходів індивідуального характеру; б) вжиття заходів загального характеру.
Згідно зі ст. 10 Закону № 3477-IV з метою забезпечення відновлення порушених прав стягувача, крім виплати відшкодування, вживаються додаткові заходи індивідуального характеру: а) відновлення настільки, наскільки це можливо, попереднього юридичного стану, який стягувач мав до порушення Конвенції і протоколів до неї (restitutio in integrum); б) інші заходи, передбачені у рішенні Суду. Відновлення попереднього юридичного стану стягувача здійснюється, зокрема, шляхом: а) повторного розгляду справи судом, включаючи відновлення провадження у справі; б) повторного розгляду справи адміністративним органом.
Положеннями ст. 13 Конвенції визначено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України (у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів») завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.
Статус, повноваження, засади організації та порядок діяльності ВРП визначаються Конституцією України, Законом України від 21 грудня 2016 року № 1798-VIII «Про Вищу раду правосуддя» (далі - Закон № 1798-VIII).
Так, згідно зі ст. 1 Закону № 1798-VIII ВРП є колегіальним, незалежним конституційним органом державної влади та суддівського врядування, який діє в Україні на постійній основі для забезпечення незалежності судової влади, її функціонування на засадах відповідальності, підзвітності перед суспільством, формування доброчесного та високопрофесійного корпусу суддів, додержання норм Конституції і законів України, а також професійної етики в діяльності суддів і прокурорів. 
Відповідно до п. 1, 4 ч. 1 ст. 131 Конституції України та ст. 3 Закону № 1798-VIII до повноважень ВРП належить внесення подання про призначення судді на посаду, ухвалення рішення про звільнення судді з посади.
Згідно із ч. 3 ст. 52 Закону № 1798-VIII у випадку скасування судом рішення ВРП, ухваленого за результатами розгляду скарги на рішення Дисциплінарної палати, ВРП розглядає відповідну дисциплінарну справу повторно. Повторний розгляд справи здійснюється ВРП у пленарному складі у порядку, визначеному ст. 49 цього Закону.
Зважаючи на ті обставини, що за результатами впровадження повномасштабної судової реформи та інституційних змін в Україні утворено ВРП, яка відповідно до чинного законодавства може давати оцінку діям судді під час здійснення ними правосуддя та приймати у зв'язку із цим остаточні рішення, Велика Палата Верховного Суду погоджується із висновком суду першої інстанції, що заходом індивідуального характеру та законним способом відновлення порушених прав позивача в цій справі є повторний розгляд новоутвореним органом питання щодо наявності підстав для притягнення ОСОБА_3 до дисциплінарної відповідальності.
З огляду на викладене Велика Палата Верховного Суду вважає, що Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду прийняв правильне рішення про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про поновлення ОСОБА_3 на посаді судді Голованівського районного суду Кіровоградської області, а тому апеляційна скарга позивача не підлягає задоволенню.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315, ч. 1 ст. 316 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Ураховуючи викладене та керуючись ст. 242, 308, 310, 315, 316, 322 КАС України, Велика Палата Верховного Суду
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційні скарги ОСОБА_3 та Вищої ради правосуддя на рішення Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 03 квітня 2018 року залишити без задоволення.
Рішення Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 03 квітня 2018 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Головуючий суддя                                                                                  В. С. Князєв
Суддя-доповідач   І. В. Саприкіна
Судді:                                               
С. В. Бакуліна   Н. П. Лященко
В. В. Британчук О. Б. Прокопенко
Д. А. Гудима   Л. І. Рогач
О. С. Золотніков О. М. Ситнік
О. Р. Кібенко В. Ю. Уркевич
Л. М. Лобойко  О. Г. Яновська