Постанова 
Іменем України 
 
21 листопада 2018 року 
м. Київ
 
справа № 243/7935/16-ц
 
провадження № 61-18384сво18
 
Верховний Суд у складі Об’єднаної Палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),
суддів: Гулька Б. І., Крата В. І., Стрільчука В. А., Червинської М. Є., 
 
учасники справи:
позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,
представник позивача - ОСОБА_2,
відповідач - приватний нотаріус Слов'янського міського нотаріального округу Донецької області Соловар Валентина Іванівна,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 20 січня 2017 року у складі судді Кузнецова Р. В. та ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 01 березня 2017 року у складі колегії суддів:  Гапонова А. В., Новікової Г. В., Груіцької Л. О., 
 
ВСТАНОВИВ:
 
Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
У вересні 2016 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду із позовом до приватного нотаріуса Слов'янського міського нотаріального округу Донецької області СоловарВ. І. про визнання відмови нотаріуса незаконною і зобов'язання вчинити певні дії.
 
Позовна заява мотивована тим, що рішенням Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 27 вересня 2012 року, що набрало законної сили, задоволено позов ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки і ПАТ КБ «Приватбанк» надано право продажу житлового будинку по АДРЕСА_1 Донецької області від свого імені будь-якій особі-покупцеві для задоволення вимог за кредитним договором від 29 листопада 2007 року. 
Для продажу вказаного житлового будинку і виконання судового рішення банк звернувся до приватного нотаріуса Слов'янського міського нотаріального округу Донецької області Соловар В. І. із заявою про         видачу дубліката договору купівлі-продажу, посвідченого цим приватним нотаріусом. 
 
Оскільки нотаріусом на підставі статей 8, 53 Закону України «Про нотаріат» було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило суд визнати незаконною відмову приватного нотаріуса Слов'янського міського нотаріального округу Донецької області Соловар В. І. у вчиненні нотаріальних дій та зобов'язати видати дублікат договору купівлі-продажу житлового будинку від 29 листопада 2007 року.
 
Рішенням Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 20 січня 2017 року у задоволенні позову ПАТ КБ «Приватбанк» відмовлено.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що питання видачі нотаріусами дублікатів документів, посвідчених або виданих цих нотаріусом, регулюється Законом України «Про нотаріат» і Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, за змістом яких у разі втрати або зіпсування документа, посвідченого або виданого нотаріусом,         за письмовою заявою осіб, за дорученням яких або щодо яких учинялася нотаріальна дія, нотаріусом видається дублікат утраченого або зіпсованого документа. Таким чином, підставою для видачі дубліката документа згідно з наведеними нормами є його втрата або зіпсування, а суб'єктами, які мають право на його отримання, є особи, за дорученням яких або щодо яких учинялась дія. 
Оскільки ПАТ КБ «ПриватБанк» не належить до кола вказаних осіб, то підстав для задоволення його позову немає.
 
Ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 01 березня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» відхилено. Рішення Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 20 січня 2017 року залишено без змін.
 
Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що звертаючись до нотаріуса із заявою про видачу дубліката договору купівлі-продажу житлового будинку від 29 листопада 2007 року, ПАТ КБ «ПриватБанк» у порушення вимог статті 53 Закону України «Про нотаріат» і пункту 1.1 глави 22 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року, не надано доказів втрати чи пошкодження оригіналу цього документа, тому приватний нотаріус законно відмовила у видачі його дубліката.
 
У касаційній скарзі, поданій у квітні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить судові рішення скасувати і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що відповідно до пункту 2 розділу VI «Прикінцеві положення» Закону України «Про іпотеку» застосуванню до спірних правовідносин підлягали норми саме цього Закону, який прийнято пізніше, а не Закону України «Про нотаріат», який прийнято раніше. 
 
Суди при ухваленні оскаржуваних судових рішень вказаного не врахували і не звернули увагу на те, що статтею 38 Закону України «Про іпотеку» передбачено право іпоткодержателя на продаж предмета іпотеки від свого імені, і єдиним можливим механізмом реалізації цього права і забезпечення виконання рішення суду про звернення стягнення шляхом продажу предмета іпотеки є надання іпотекодержателю можливості отримати правовстановлюючі документи на цей предмет іпотеки. 
 
У серпні 2017 року приватний нотаріус Слов'янського міського нотаріального округу Донецької області Соловар В. І. подала відзив на касаційну скаргу, вказуючи на те, що вимога банку про видачу дубліката правовстановлюючих документів суперечить положенням статті 53 Закону України «Про нотаріат». 
При цьому, ні стаття 38 Закону України «Про іпотеку», ні рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки не надають іпотекодержателю такого права, тому суди обґрунтовано відмовили у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк».
 
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 липня 2018 року справу передано на розгляд Об’єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.
 
Ухвала суду мотивована тим, що у справі, що переглядається, суди дійшли помилкового висновку про застосування Закону України «Про нотаріат» і про те, що банк не є тією особою, яка має право на отримання дублікатів правовстановлюючих документів у нотаріуса у спірних правовідносинах, оскільки Закон України «Про іпотеку» у цих правовідносинах є спеціальним.
 
Разом з тим, у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 14 лютого 2018 року, прийнятій за наслідком розгляду касаційної скарги приватного нотаріуса Чернівецького міського нотаріального округу Чернівецької області ОСОБА_5 на рішення Апеляційного суду Чернівецької області від 20 квітня 2016 року у справі за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до приватного нотаріуса Чернівецького міського нотаріального округу Чернівецької області ОСОБА_5 про визнання незаконною постанови приватного нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії і зобов'язання видати дублікат договору купівлі-продажу, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшла протилежного висновку, зокрема, що положення статті 38 Закону України «Про іпотеку» не містять повноважень банку представляти інтереси іпотекодавця у будь-яких правовідносинах, зокрема щодо звернення від імені власника нерухомого майна, на яке звертається стягнення, до нотаріуса з вимогою надати дублікат правовстановлюючого документа на майно, що підлягає реалізації, а також не містить обов'язку нотаріуса надавати відповідний дублікат правовстановлюючих документів без дотримання вимог Закону України «Про нотаріат» (справа № 727/1570/16-ц, провадження № 61-3229св18).
 
Відповідно до частини другої статті 403 ЦПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів або палати, передає справу на розгляд об'єднаної палати, якщо ця колегія або палата вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів з іншої палати або у складі іншої палати чи об'єднаної палати.
 
У зв'язку із цим, колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду вказала, що наведений приклад свідчить про застосування судом касаційної інстанції судової колегії іншої палати принципово різного підходу до вирішення справ, що випливають з одних і тих правовідносин, у яких один і той самий предмет спору, які врегульовані одними і тими самими нормами матеріального права, що викликає необхідність усунення виявлених розбіжностей у практиці розгляду подібних спорів Верховним Судом.
 
Верховний Суд у складі Об’єднаної Палати Касаційного цивільного суду проаналізувавши доводи касаційної скарги, вважає, що підстав для скасування оскаржуваних судових рішень немає.
 
У справі, яка переглядається, судом установлено, що рішенням Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 27 вересня       2012 року, що набрало законної сили, у рахунок погашення заборгованості у розмірі 44 212,37 дол. США за кредитним договором від 29 листопада            2007 року, укладеним між ПАТ КБ «Приватбанк» і ОСОБА_4, звернуто стягнення на предмет іпотеки - житловий будинок по АДРЕСА_1 Донецької області, який належить ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 29 листопада 2007 року, шляхом надання         ПАТ КБ «ПриватБанк» права продажу вказаного предмета іпотеки від свого імені будь-якій особі-покупцеві на підставі договору іпотеки від 17 липня 2007 року, укладеного між ПАТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_4, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя і передбачає право банку на продаж предмета іпотеки, без необхідності отримання для цього будь-якого окремого уповноваження іпотекодавця за початковою ціною - 144 935,00 грн., визначеною і узгодженою сторонами у договорі іпотеки від 29 листопада 2007 року.
 
23 березня 2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до приватного нотаріуса Слов'янського міського нотаріального округу Донецької області Соловар В. І. із заявою про видачу дубліката договору купівлі-продажу        від 29 листопада 2007 року для виконання вищевказаного рішення суду.
 
Приватним нотаріусом Слов'янського міського нотаріального округу Донецької області Соловар В. І. було прийнято постанову про відмову у вчиненні нотаріальних дій та роз'яснено банку, що видача дублікатів правовстановлюючих документів здійснюється відповідно до статті 53 Закону України «Про нотаріат» та дублікат видається приватним нотаріусом тільки стороні правочину.
 
Вважаючи вказану постанову приватного нотаріуса незаконною, ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з цим позовом.
 
Статтею 7 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що нотаріуси або посадові особи, які вчиняють нотаріальні дії, у своїй діяльності керуються законами України, постановами Верховної Ради України, указами і розпорядженнями Президента України, постановами і розпорядженнями Кабінету Міністрів України, наказами Міністра юстиції України, нормативними актами обласних, Київської міських державних адміністрацій. 
Нотаріуси у встановленому порядку в межах своєї компетенції вирішують питання, що випливають з норм міжнародного права, а також укладених Україною міждержавних угод.
 
У частині першій статті 53 Закону України «Про нотаріат» визначено, що у разі втрати або зіпсування документа, посвідченого або виданого нотаріусом чи посадовою особою органу місцевого самоврядування, за письмовою заявою осіб, перелічених у першому реченні частини п'ятої статті 8 цього Закону, видається дублікат втраченого документа.
 
Відповідно до частини сьомої статті 8 Закону України «Про нотаріат» довідки про вчинені нотаріальні дії та копії документів, що зберігаються у нотаріуса, видаються нотаріусом виключно фізичним та юридичним особам, за дорученням яких або щодо яких вчинялися нотаріальні дії.
 
Пунктом 1.1 глави 22 розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України  від 22 лютого 2012 року № 296/5 (далі - Порядок) встановлено, що у разі втрати або зіпсування документа, посвідченого або виданого нотаріусом, за письмовою заявою осіб, за дорученням яких або щодо яких учинялася нотаріальна дія, нотаріусом видається дублікат утраченого або зіпсованого документа.
 
З указаного вбачається, що коло осіб, яким надано право отримати  дублікат утраченого або зіпсованого документа, не підлягає розширювальному тлумаченню.
 
При цьому, частиною першою статті 12, частиною першою статті 33, частиною п'ятою статті 38 Закону України «Про іпотеку» встановлено           право іпотекодержателя вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а у разі його невиконання - задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки, без необхідності отримання для цього будь-якого окремого уповноваження іпотекодавця. 
 
Разом з тим, вказані норми Закону не встановлюють право іпотекодержателя на отримання дублікатів правовстановлюючих документів на предмет іпотеки.
 
У пункті 2 розділу VI «Прикінцеві положення» Закону України «Про іпотеку» визначено, що законодавчі та інші нормативно-правові акти, прийняті до набрання чинності цим Законом, застосовуються у частині, що не суперечить цьому Закону. 
 
Закон України від 05 червня 2003 року № 898-IV «Про іпотеку» набрав чинності  01 січня 2004 року, а Закон України від 02 вересня 1993 року          № 3425-ХІІ «Про нотаріат» набрав чинності 01 січня 1994 року.
 
Темпоральне правило, згідно з яким «закон наступний скасовує попередній», є правилом застосування норм права, а не нормативно-правових актів. 
Для того, щоб вдатись до темпорального правила правозастосування, слід виявити норму закону, яка набула чинності пізніше іншої норми закону, при чому обидві норми законів повністю або частково повинні співпадати за предметом правового регулювання (мати гіпотези, що співпадають або частково перетинаються за змістом).
 
У справі, що переглядається, підстав для застосування темпорального правила немає, оскільки стаття 38 Закону України «Про іпотеку» не містить норм, що стосуються підстав та процедури отримання дублікатів правовстановлюючих документів. 
 
Тому приписи статті 38 Закону України «Про іпотеку» не конкурують із положеннями статей 8, 53 Закону України «Про нотаріат», оскільки їх предметні сфери застосування не перетинаються.
 
Норми щодо права продажу іпотеки (стаття 38 Закону України «Про іпотеку») та щодо процедури видачі дубліката нотаріально посвідченого документа (статті 8, 53 Закону України «Про нотаріат») мають різну правову природу. 
 
Оскільки правові норми статті 38 Закону України «Про іпотеку» у повній відповідності до приписів статей 590, 591 ЦК України конкретизують звернення стягнення на предмет іпотеки у певний спосіб, тому належать до норм приватного права. 
Натомість положення Закону України «Про нотаріат» містять норми публічного права, до яких у тому числі належать правила, що регламентують підстави та процедуру видачі нотаріусом дублікатів нотаріальних документів. Зазначена особливість підкреслює відмінність предметних сфер застосування вищезазначених норм права.
 
З урахуванням вказаного, відсутні підстави для застосування темпорального правила щодо співвідношення положень статті 38 Закону України «Про іпотеку» та статей 8, 53 Закону України «Про нотаріат». 
 
Таким чином, приватний нотаріус, вирішуючи питання про видачу дубліката нотаріального документа, повинен керуватися положеннями Закону України «Про нотаріат», зокрема положеннями статей 49, 50, 53 цього Закону,           та дотримуватися порядку збереження і розкриття нотаріальної таємниці, до якої згідно із вказаними правовими нормами належить й інформація,            що міститься у дублікаті втраченого нотаріального документа.
 
Отже, стаття 53 Закону України «Про нотаріат» визначає підстави видачі дубліката нотаріального документа (втрата або зіпсування документа, посвідченого або виданого нотаріусом чи посадовою особою органу місцевого самоврядування), а також осіб, які мають право на його отримання, - це особи, перелічені у першому реченні частини п'ятої статті 8 цього Закону (фізичні та юридичні особи, за дорученням яких або щодо яких вчинялися нотаріальні дії. У разі смерті особи чи визнання її померлою - спадкоємці померлого).
 
Надання дубліката документу іншим особам призведе до порушення нотаріальної таємниці (зобов'язання її зберігати викладені у статті 8 Закону України «Про нотаріат»).
 
З указаного вбачається, що суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дійшов правильного висновку, що у випадку звернення до нотаріуса за отриманням дубліката нотаріального документа з інших підстав, ніж передбачені статтею 53 Закону України «Про нотаріат», зокрема у зв'язку з отриманням права звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу, у нотаріуса відсутні правові підстави для видачі банку дубліката нотаріально посвідченого документа.
 
Доводи касаційної скарги про те, що суд не звернув увагу на вимоги Закону України «Про іпотеку», який у цих правовідносинах є спеціальним, і його прийнято пізніше, а тому суд дійшов помилкового висновку про застосування Закону України «Про нотаріат» та про те, що банк не є тією особою, яка має право на отримання дублікатів правовстановлюючих документів у нотаріуса, не заслуговують на увагу, оскільки нотаріус у своїй діяльності щодо видачі дублікатів нотаріально посвідчених документів керується саме Законом України «Про нотаріат» та Порядком.
 
Відповідно до частини 1 статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Верховний Суд у складі Об’єднаної Палати Касаційного цивільного суду вважає, що оскаржувані судові рішення прийнято з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому їх відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.
 
На підставі вказаного, Верховний Суд у складі Об’єднаної Палати Касаційного цивільного суду дійшов наступного висновку про правильне застосування норми права.
 
У частині першій статті 53 Закону України «Про нотаріат» визначено, що у разі втрати або зіпсування документа, посвідченого або виданого нотаріусом чи посадовою особою органу місцевого самоврядування, за письмовою заявою осіб, перелічених у першому реченні частини п'ятої статті 8 цього Закону, видається дублікат втраченого документа.
 
Відповідно до частини сьомої статті 8 Закону України «Про нотаріат» довідки про вчинені нотаріальні дії та копії документів, що зберігаються у нотаріуса, видаються нотаріусом виключно фізичним та юридичним особам, за дорученням яких або щодо яких вчинялися нотаріальні дії.
 
Наведені правові норми передбачають видачу дубліката лише у разі втрати або зіпсування документа, посвідченого або виданого нотаріусом. Перелік підстав видачі дубліката документа є вичерпним і розширювальному тлумаченню не підлягає. 
У випадку звернення до нотаріуса за отриманням дубліката нотаріального документа з інших підстав, ніж передбачені статтею 53 Закону України «Про нотаріат», зокрема у зв'язку з отриманням права звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу, у нотаріуса відсутні правові підстави для видачі банку дубліката нотаріально посвідченого документа.
 
Крім того, коло осіб, яким надано право отримати дублікат утраченого або зіпсованого документа, не підлягає розширювальному тлумаченню, оскільки порушуватиме права учасників відповідних правовідносин та нотаріальної таємниці, визначеної статтею 8 Закону України «Про нотаріат».
 
Отже, іпотекодержатель не має права на отримання дубліката правовстановлюючого документа на предмет іпотеки, оскільки статтею 38 Закону України «Про іпотеку» передбачено право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки та йому не надано інших правомочностей, які б входили до змісту права на продаж предмета іпотеки. 
 
У такому випадку правовстановлюючим документом (у розумінні документа, який підтверджує його право власності на предмет іпотеки) є відповідне судове рішення, яким звернуто стягнення на предмет іпотеки.
 
Керуючись статтями 402, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі Об’єднаної Палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 20 січня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 01 березня 2017 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий   Судді: | Д. Д. Луспеник   Б. І. Гулько   В. І. Крат   В. А. Стрільчук   М. Є. Червинська