Постанова
Іменем України                                  
 
10 грудня 2018 року
м. Київ
 
справа № 331/837/16-ц
провадження № 61-17960св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач),  Погрібного С. О., Усика Г. І., 
 
учасники справи: 
позивач - ОСОБА_4,
відповідачі: ОСОБА_5, ОСОБА_6,
третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації»,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 та її представника ОСОБА_7 на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від            12 грудня 2016 року у складі судді Жукової О. Є. та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 23 лютого 2017 року у складі колегії суддів: Онищенка Е. А., Бєлки В. Ю., Воробйової І. А.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У лютому 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду із позовом до         ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації» (далі -     ТОВ «Запорізьке міжміське БТІ»), про визнання договору дарування недійсним.
 
В обґрунтування позову ОСОБА_4 зазначила, що в січні 2016 року їй стало відомо, що належна їй  квартира АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 26 лютого 1994 року була подарована ОСОБА_5 її рідним братом ОСОБА_6, якому вона надала довіреність із правом оформлення від її імені документів необхідних для приватизації квартири.
 
Враховуючи наведене, ОСОБА_4 на підставі статті 57 ЦК України 1963 року просила визнати недійсним та скасувати договір дарування від 26 лютого             1994 року, укладеного між ОСОБА_6, діючого від імені ОСОБА_4 , та ОСОБА_8, яка діяла від імені ОСОБА_5, щодо квартири АДРЕСА_2
 
Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 12 грудня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.
 
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивач не довела, що оспорюваний договір дарування укладений ОСОБА_6 шляхом обману, оскільки зазначений договір підписаний у присутності нотаріуса, повноваження представників сторін за договором перевірені.
 
Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 23 лютого 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.
 
Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив із того, що ОСОБА_6 уклав оспорюваний  правочин від імені позивача на підставі наданої йому довіреності.
 
У березні 2017 року ОСОБА_4 та її представник ОСОБА_7 подали до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від                12 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 23 лютого 2017 року, в якій просять скасувати зазначені судові рішення, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. 
 
У касаційній скарзі заявники вказують на те, що суди безпідставно відмовили позивачу у виклику та допиті свідків, приєднанні до матеріалів справи письмових доказів, які, на думку останньої, спростовують заперечення відповідачів. Суди не надали позивачу можливості захистити свої права, відповідачі скориставшись її фізичним та психічним станом після смерті матері у березні 1993 року умовили її обманом надати їм довіреність для приватизації спірної квартири, а потім, скориставшись цією довіреністю оформили оспорюваний договір дарування. Відповідачі запевняли позивача ще у 1994 році, що цей подарунок тимчасовий і як тільки вона буде у нормальному стані (морально та фізично) вони повернуть їй квартиру, проте минуло понад 22 роки, а квартиру позивачу так і не повернули.
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 травня 2017 року відкрито касаційне провадження у зазначеній цивільній справі, витребувано справу та надано строк для подачі заперечень на касаційну скаргу.
 
15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про             внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного             процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон від 03 жовтня 2017 року), за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України). 
 
Відповідно до підпункту 4  пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 03 жовтня 2017 року касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
У квітні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначену цивільну справу передано Верховному Суду.
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Рішення судів першої й апеляційної інстанцій відповідають вимогам ЦПК України (у редакції на час ухвалення судових рішень у справі) щодо законності та обґрунтованості.
Судами встановлено, що 08 липня 1993 року ОСОБА_4, на підставі нотаріально посвідченої довіреності, уповноважила ОСОБА_6 оформити всі необхідні документи для приватизації квартири АДРЕСА_2; укласти договір на її обслуговування; за необхідності здати в оренду і управляти та розпоряджатися всім її майном, в чому б воно не виявлялося і де б не знаходилося, в зв'язку з чим укладати всі дозволені законом угоди, в тому числі покупати, продавати дарувати, приймати в дар, міняти та інші.
Згідно із оспорюваним договором дарування від 26 лютого 1994 року ОСОБА_6 , який діяв від імені ОСОБА_4 за довіреністю, посвідченою Четвертою Запорізькою державною нотаріальною конторою 08 липня 1993 року, з однієї сторони, та ОСОБА_8, що діяла від імені ОСОБА_9 за довіреністю, посвідченою Першою Воркутинською державною нотаріальною конторою 21 лютого 1994 року, з іншої сторони, уклали договір про те, що ОСОБА_4 подарувала, а ОСОБА_9 прийняла в дар належну ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_3.
Зазначений договір підписаний сторонами в присутності нотаріуса, посвідчений державним нотаріусом П'ятої Запорізької державної нотаріальної контори Грішиною  В. І. Повноваження представників сторін договору перевірені нотаріусом. 
Відповідно до статті 57 ЦК УРСР 1963 року угода, укладена внаслідок обману, насильства, погрози, зловмисної угоди представника однієї сторони з другою стороною, а також угода, яку громадянин був змушений укласти на вкрай невигідних для себе умовах внаслідок збігу тяжких обставин, може бути визнана недійсною за позовом потерпілого або за позовом державної чи громадської організації.
При вирішенні позовів про визнання угоди недійсною на підставі статті 57 УРСР суди повинні мати на увазі, що такі вимоги можуть бути задоволені при доведеності фактів обману. Під обманом у таких випадках необхідно розуміти умисне введення в оману учасника угоди шляхом повідомлення відомостей, що не відповідають дійсності, або замовчування обставин, що мають істотне значення для угоди, що укладається.
Таким чином, наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.
Відповідно до статті 57, частини першої статті 58 ЦПК України 2004 року доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
 
Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.  Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. У противному разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов'язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.
Обґрунтовуючи підстави недійсності договору дарування квартири, позивач посилалася на те, що вважала, що підписує довіреність на право оформлення документів необхідних для приватизації квартири, а відповідач, скориставшись станом її здоров'я, ввів її в оману щодо дійсної природи правочину.
Вирішуючи спір по суті, суди правильно виходили із того, що правові підстави для визнання недійсним договору дарування квартири, як такого, що вчинений внаслідок обману, відсутні, оскільки позивачем належними та допустимими доказами не доведено, що обман мав місце і укладення договору відбулося саме внаслідок обману зі сторони відповідача.
Також в касаційній скарзі позивач підтвердила, що про укладення оспорюваного договору дарування їй було відомо зі слів відповідачів ще у 1994 році.
 
Доводи касаційної скарги по своїй суті зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.
 
Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.
 
Керуючись статтями 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_4 та її представника ОСОБА_7 залишити без задоволення.
 
Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 12 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 23 лютого 2017 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: | О. В. Ступак
| С. О. Погрібний     Г. І. Усик