Постанова
Іменем України
 
17 січня 2019 року
м. Київ
 
справа №  522/3846/17
провадження № 61-46611св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Висоцької В. С. (суддя-доповідач), Пророка В.В., Фаловської І. М.
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_4,
відповідач - ОСОБА_5,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Київського районного суду м. Полтави від 18 квітня 2018 року, у складі судді Миронець О. К., та постанову апеляційного суду Полтавської області від 20 вересня 2018 року, у складі колегії суддів: Панченка О. О., Пікуля В. П., Абрамова П. С.,
ВСТАНОВИВ :
 
У червні 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 про визнання правочину недійсним. 
В обґрунтування позову, з урахуванням поданої заяви про збільшення розміру позовних вимог, ОСОБА_4 посилався на ту обставину, що розписка від 07 грудня 2016 року про отримання від ОСОБА_5 грошових коштів в сумі 4 425 106 грн, а також додаток до вказаної розписки були написані ним під впливом психологічного тиску зі сторони ОСОБА_5 та є результатом введення його в оману. 
Наведеним позивач мотивував наявність підстав для визнання такої розписки та додатку до неї недійсними, оскільки вони були складені ним проти його справжньої волі. 
Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 18 квітня 2018 року, залишеним без змін постановою апеляційного суду Полтавської області від 20 вересня 2018 року, у задоволенні позову відмовлено. 
Рішення суду першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, мотивовано наявністю між сторонами боргових зобов'язань та відсутністю доказів на підтвердження доводів позивача щодо написання розписки про отримання коштів та додатку до неї без його згоди, а також здійснення на нього психологічного, фізичного тиску, або будь-яких інших дій з боку ОСОБА_5 
У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2018 року, ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати ухвалені у справі судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції. 
У касаційній скарзі ОСОБА_4 вказує на те, що місцевим судом надано неналежну оцінку доказам, які були подані ним на підтвердження безгрошовості розписки, написання її під психологічним тиском та внаслідок обману - як гарантії отримання коштів, перерахованих на його депозитні рахунки від діяльності товариства з обмеженою відповідальністю «Мультіплат» (далі - ТОВ «Мультіплат»).
Заявник також звертає увагу на неповноту наявного у справі висновку експерта, невстановлення експертом психічного стану особи, чий підпис міститься у розписці та додатку до неї, а також на відсутність у висновку чітких відповідей на поставлені запитання. Позивач зазначає, що його не було ознайомлено зі змістом даного висновку, не допитано експертів, які такий висновок готували. 
Крім того, касаційна скарга містить посилання на ту обставину, що позивач не був завчасно повідомлений судом першої інстанції про час та місце розгляду справи.
Відповідач не скористався своїм правом на подання до суду відзиву на касаційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги до касаційного суду не направив.
Касаційна скарга ОСОБА_4 не підлягає задоволенню з огляду на наступне.
У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Установлено, що наказом від 05 вересня 2016 року ОСОБА_4 призначено директором ТОВ «Мультіплат», засновником якого є 
ОСОБА_5 Згідно розписки від 07 грудня 2016 року, підписаної ОСОБА_4, останній отримав від ОСОБА_5 грошові кошти в сумі 4 425 106 грн. Частину суми в розмірі 2 032 702 грн позивач зобов'язувався повернути до 15 січня 2017 року, а частину в сумі 2 392 404 грн - до 15 березня 2017 року.
Позивачем також було складено додаток до розписки від 07 грудня 
2016 року, де він повідомив, що повернення грошових коштів по розписці буде проводити також з карткових рахунків третіх осіб з приміткою «оплата за ОСОБА_4.». Окрім цього також зазначив, що кошти, отримані від ОСОБА_5 за розпискою, будуть повернені повністю. 
Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 19 вересня 2017 року задоволено клопотання представника ОСОБА_4 про призначення судово-почеркознавчої експертизи. Згідно висновку експертів від 23 лютого 2018 року, за результатами проведення судово-почеркознавчої та лінгвістичної експертизи, підписи від імені ОСОБА_4, які містяться нижче рукописного тексту у правому нижньому куті у розписці від 07 грудня 2016 року виданої 
ОСОБА_4 на ім'я ОСОБА_5 на суму 4 425 106 грн, у додатку до розписки виконано рукописним способом без попередньої технічної підготовки і технічних засобів. 
Із дослідницької частини даного експертного висновку вбачається, що будь-які діагностичні ознаки (такі як: уповільненість темпу письма, ознаки порушення координації і просторової орієнтації рухів), які свідчили б про вплив на виконавця цих почергових об'єктів якихось збиваючих факторів у даних досліджуваних рукописних текстах та підписах відсутні. Розбіжності у діагностичних проявах ознак, які відобразились у досліджуваному тексті на виконавському рівні, може свідчити про те, що в досліджуваному тексті розписки проявились ознаки деякого ослаблення контролю виконавця за реалізацією своїх писемно-мовленнєвих навичок. Таке ослаблення контролю є характерним для ситуації, коли під час виконання тексту людина перебуває у стані психоемоційної напруги, яка може бути наслідком хвилювання, стресу, психологічного тиску.
У висновку експертів вказано, що вирішити питання чи виконано ОСОБА_4 рукописні записи, а також підпис від імені ОСОБА_4 у розписці та додатку до розписки під впливом якихось збиваючих факторів природного характеру або штучного характеру, або ці почеркові об'єкти виконані ним у звичайних умовах не виявилось можливим. Вирішити питання чи складено текст розписки, додатка до розписки самостійно, або його виконано під диктовку чи шляхом переписування не виявилось можливим. У тексті додатку до розписки є ознаки, які характерні для ситуації, коли під час виконання тексту людина перебувала у стані психоемоційної напруги, яка може бути наслідком хвилювання, стресу, психологічного тиску тощо.
Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
У статті 1047 ЦК України зазначено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Відповідно до правового висновку, викладеного в постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі №6-63цс13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.
Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.
Розглядаючи спір, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, з урахуванням наведених положень ЦК України та правового висновку, викладеного в постанові Верховного Суду України, дійшли правильного висновку про існування між сторонами боргових зобов'язань та відсутності доказів здійснення психологічного чи фізичного тиску відповідачем на позивача при складанні розписки, що не може вказувати на її написання останнім поза його волею. 
При цьому судом враховано, що висновком судово-почеркознавчої та лінгвістичної експертизи беззаперечних відповідей щодо написання розписки під впливом збиваючих факторів не надано, що, за відсутності інших доказів в обґрунтування підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_4, вказує на недоведеність обставини існування будь-якого примусу зі сторони відповідача, спрямованого на спонукання позивача скласти спірні розписку та додаток до неї. 
Згідно положень статті 113 ЦПК України, якщо висновок експерта буде визнано неповним або неясним, судом може бути призначена додаткова експертиза, яка доручається тому самому або іншому експерту (експертам). Якщо висновок експерта буде визнано необґрунтованим або таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає сумніви в його правильності, судом може бути призначена повторна експертиза, яка доручається іншому експертові (експертам).
Водночас, експертиза, висновок якої наявний у матеріалах справи, була проведена компетентними судовими експертами, які були попереджені про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок та відмову без поважних причин від виконання покладених на них обов'язків. Позивач з відповідним клопотанням про проведення повторної експертизи з метою усунення недоліків, які, на його думку, містила вказана експертиза, до суду не звертався, мотивів, які б давали підстави вважати експертизу неясною, не навів. 
Крім того, після надходження до місцевого суду експертного висновку, представник позивача знайомився з матеріалами справи, про що свідчить подана ним заява та розписка (т. 1, а. с. 172), що вказує на обізнаність позивача зі змістом вказаного висновку та безпідставність відповідних доводів касаційної скарги. 
Разом із цим, положення частини четвертої статті 72 ЦПК України та частини другої статті 239 ЦПК України передбачають можливість здійснення виклику експерта для надання ним відповідей на питання суду та учасників справи у випадку наявної необхідності у роз'ясненні і доповненні висновку. У наявному у справі експертному висновку експертами було висловлено свою думку, натомість клопотання представника позивача про виклик експертів не містить посилань на незрозумілість такого висновку. Наведене не може свідчити про необхідність допиту експертів, про що, як вбачається із технічного запису судового засідання від 18 квітня 2018 року,було обґрунтовано зазначено судом першої інстанції, відмовляючи у задоволенні вказаного клопотання. 
Решта доводів касаційної скарги, що аналогічні аргументам апеляційної скарги, були предметом дослідження апеляційного суду та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом апеляційної інстанції було дотримано норми матеріального і процесуального права.
На адресу Верховного суду надійшло клопотання позивача про зупинення виконання та дії рішення Київського районного суду м. Полтави від 18 квітня 2018 року та постанови апеляційного суду Полтавської області від 20 вересня 2018 року, а також про зупинення виконання рішення Октябрського районного суду м. Полтави 
від 27 вересня 2018 року.
Так, відповідно до частини восьмої статті 394 ЦПК України за наявності клопотання особи, яка подала касаційну скаргу, суд у разі необхідності вирішує питання про зупинення виконання рішення (ухвали) суду або зупинення його дії.
Враховуючи приписи зазначеної норми Закону та відсутність у клопотанні обґрунтування підстав для зупинення виконання оскаржуваних судових рішень, у задоволенні клопотання 
ОСОБА_4 слід відмовити.
Наведене вище законодавче положення закріплює право суду касаційної інстанції зупинити виконання саме судового рішення, що є предметом оскарження за касаційною скаргою, що вказує на безпідставність заявленого позивачем клопотання в частині зупинення виконання рішення Октябрського районного суду м. Полтави 
від 27 вересня 2018 року.
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
ПОСТАНОВИВ :
 
Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.
 
Рішення Київського районного суду м. Полтави від 18 квітня 2018 року та постанову апеляційного суду Полтавської області від 20 вересня 
2018 року залишити без змін.
 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                                 В. С. Висоцька
 
В. В.Пророк
 
І. М.Фаловська